Pro Maxwella a Violette

Přeložila Zdeňka Zvěřinová

THE SECRET DAUGHTER

Copyright © Kelly Rimmer 2015

All rights reserved.

Translation © Zdeňka Zvěřinová, 2020

ISBN 978-80-249-4326-8

1

Sabina

Březen 2012

Všichni v mé rodině dobře vědí, že neumím udržet tajemství. Napadají mě jen dvě chvíle v celém životě, kdy se mi podařilo nechat si něco zajímavého pro sebe.

Poprvé to bylo, když jsem si uvědomila, že jsem se zamilovala do svého nejlepšího kamaráda. Byli jsme se skupinkou přátel v restauraci na večeři a po příchodu jsem ho přistihla, jak na mě upírá oči s takovou láskou a hrdostí, že jsem se v jeho pohledu úplně ztrácela. Několik hodin se mi podařilo nedat najevo překvapení, ale jakmile všichni ostatní odešli domů, plácla jsem to uprostřed rozhovoru, který s tím vůbec nesouvisel. Ted říkal, že jsem před ním celý večer uhýbala očima, a přemýšlel proč. Tvrdil, že pokud mám opravdu ve svém světě nějaké tajemství, stejně mě oči prozradí… a kdybych se na něj ten večer podívala, ani bych nemusela otevřít pusu.

Předpokládám, že vzhledem k mé minulosti, kdy jsem byla proslulá neschopností udržet jazyk za zuby, bylo o to působivější, že když jsem zjistila, že jsem těhotná, podařilo se mi přežít celé dva dny, aniž bych to pověděla mámě. A protože jsme věděli, jak jsem upovídaná, podnikli jsme veškerá preventivní opatření – zavolala jsem rodičům, abych je pozvala na večeři, a jakmile jsme se dohodli na datu a čase, Ted mi vzal mobilní telefon a schoval ho.

Přesto jsem si byla zcela jistá, že i bez tak mimořádných kroků bych tentokrát uspěla. Chtěla jsem, aby to oznámení bylo výjimečné – jako jedináček jsem měla odjakživa pocit, že mám nevyřčenou povinnost učinit z nich prarodiče. Máma s tátou sice ani jednou nenaznačili, že bych se měla usadit a pořídit si děti, ale když mi začalo táhnout na čtyřicet, přihlížela jsem, jak kolem všech jejich přátel začíná narůstat houf hlučných vnoučat. Hrdí prarodiče z jejich společenského okruhu líčili, jak si děti vyměňují sběratelské karty sportovců, kdežto mí rodiče měli zatím k vyprávění jen historky o mé nikterak oslnivé učitelské kariéře a o dobrodružném cestování s Tedem.

Bylo by pěkné, kdybychom se s nimi najedli a později jim tu zprávu civilizovaným způsobem oznámili nad kávou, ale to byla představa z říše snů. Místo toho jsem je přivítala u dveří s perfektně zabalenými dárečky a s uslzeným širokým úsměvem, který je musel zmást.

„Sabino, stalo se něco? Co to je?“ Máma balíček váhavě převzala. Volnou rukou si pověsila kabelku na věšák u dveří a potom si pečlivě rozmotala šálu a přehodila ji navrch. Táta vstoupil za ní, jako obvykle mě letmo políbil na tvář, pak si ode mě vzal dárek a zvědavě s ním zatřásl.

„Tati! Je to křehké!“ zasmála jsem se a potom jsem je s netrpělivým pokynutím rukou zahnala dovnitř, abych za nimi zavřela dveře. Viděla jsem, jak si vyměnili zmatené pohledy, a usmála jsem se tak zářivě, až se mi napjaly tváře. „Sedněte si a vybalujte. No tak, vy dva! Honem!“

Můj manžel Ted to sledoval z kouta našeho bytu, který sloužil jako kuchyň. Hlídal složité jídlo, které jsem si předpřipravila už dřív, než jsem se nechala rozptýlit snahou jaksepatří uvázat stuhy na dárky. Od předvčerejšího rána, kdy jsme vedle sebe stáli na toaletě a pozorovali, jak se na těhotenském testu objevuje druhá čárka, měl v obličeji velmi zvláštní výraz. Byl nervózní a nadšený, jak jsem předpokládala, ale tak náhlou spokojenost jsem nečekala. Na další etapu našeho společného života jsme byli v každém slova smyslu připraveni.

Když se rodiče posadili a začali rozvazovat mašle na krabičkách, Ted se opřel o stěnu u sporáku a založil si paže na hrudi. Upřeně se na mě zadíval a mě se zmocnila nesmírná a všeobjímající radost. Už jen poslední vteřiny jsme ve svých srdcích skrývali tajemství, o kterém neměl nikdo jiný ani tušení.

Táta si rozbalil dárek jako první.

„Hrnek?“ zeptal se zmateně. Převrátil bílý porcelán v rukou a uviděl na druhé straně nápis: Nejlepší děda na světě. Otřeseně se na mě podíval a potom hrnek skoro upustil, jak prudce vstal a uchopil mě do náruče. „Sabino! Miláčku!“

Bylo to přesně tak, jak jsem očekávala, a zatímco tu novinu výřečně komentoval, smála jsem se a smáčela jeho rameno slzami.

„Kdy ses to dozvěděla?“

„Před několika dny.“

„Tak kdy se ta holčička narodí?“

„Holčička?“ Zasmála jsem se. „Dítě se narodí v listopadu.“

„Už jste přemýšleli o spoření na vzdělání? Nikdy není příliš brzy a přináší to obrovské daňové úlevy. Příští týden vám pošlu e-mail s nějakými informacemi. Sedni si, Sabino, musíš odpočívat. Máte tu šampaňské? Potřebujeme šampaňské, tahle příležitost si žádá alespoň Moe¨t. Pro nějaký skočím.“

Jemně mě odvedl k pohovce, a když jsem se posadila, poprvé jsem pohlédla na mámu. Vybalila si dárek a strnule seděla na pohovce. Držela hrnek v sepjatých dlaních a lokty nechala položené v klíně. Měla zardělé tváře a podivně horečnatý pohled.

„Megan? Všechno v pohodě?“ Ted se odlepil od kuchyňské zdi, pouhými několika kroky prošel místností a sedl si vedle mámy na pohovku. Zachvěla se, ale věnovala Tedovi a potom i mně zářivý úsměv.

„To je úžasná zpráva. Jsem kvůli vám nesmírně šťastná. Netušila jsem… netušili jsme, že vy dva ještě uvažujete o dětech.“

„Mami, je mi osmatřicet. Jsme svoji, máme vybudovanou kariéru, procestovali jsme svět a teď jsme se usadili tady v Sydney… tak na co ještě čekat?“

„Máš pravdu. Samozřejmě že máš pravdu.“ Znovu pohlédla na hrnek a tiše pronesla: „Ale ať už ti bude osmatřicet, nebo osmadevadesát, pořád budeš moje holčička.“

„No tak, hlavu vzhůru, Meg.“ Táta vstal a sáhl do zadní kapsy pro klíče. „Brzy si budeš hrát se skutečným dítětem. Skočím pro šampaňské. Jdeš se mnou, Tede?“

„Dohlédneš na tu zeleninu, Bíno?“

Stále jsem pozorovala mámu, která se opět dívala na hrnek. Přikývla jsem a usmála se na Teda, ale jakmile táta odešel, kývla jsem k mámě. Ted pokrčil rameny a já mu na jeho zmatený letmý pohled odpověděla úšklebkem.

Jakmile jsme s mámou osaměly, rozhodla jsem se bez okolků vypořádat s napětím.

„Nevypadáš moc šťastně, mami.“

„Samozřejmě že jsem šťastná.“ Vsunula hrnek zpátky do krabičky, vstala a několika kroky prošla stísněným prostorem do kuchyňského a jídelního koutu. Položila krabičku na stůl a zadívala se na ni. „Jak daleko jsi říkala, že jsi?“

„Myslím, že v osmém týdnu. Příští týden jdeme na ultrazvuk, abychom měli jistotu, ale doktor si myslí, že porodím v listopadu.“

„Miláčku!“ Máma se obrátila a zadívala se na mě. „Zatím bys to neměla nikomu říkat. To, že jsi v osmém týdnu, ještě nezaručuje, že se skutečně narodí dítě.“

Ucítila jsem, jak sebou moje tělo při té kruté poznámce škublo. Na okamžik jsem nedokázala vymyslet jediné slovo, abych jí odpověděla. To, co mi právě řekla, bylo bezohledné a její tón zněl ostře – připadala mi jako výstražná siréna. Vůbec mě nenapadlo, že by se v mém těhotenství mohlo něco pokazit… a proč taky? Nikdy dřív jsem těhotná nebyla, tak proč bych měla počítat s nejhorším?

Nejsem si jistá, jak jsem se tvářila, ale okamžitě jsem musela zadržet slzy. Máma sebou trhla a já si všimla, že zatnula pěsti a zhluboka se nadechla.

„Chci říct, Sabino, že těhotenství… zkrátka… neprobíhá vždycky…“ Z jejích hnědých očí vyzařovala zoufalá prosba. „Jen… nechci, abys to těžce nesla. Proto si prosím nedělej velké naděje.“

„Dělám si velké naděje, mami.“ Rozhodla jsem se zaměstnat, abych nemusela myslet na to, jak mě ranila a jak se celá tato chvíle mění ve zklamání. Předpokládala jsem, že bude nadšená, okamžitě mě začne poučovat, jak to v těhotenství chodí, a pomáhat mi plánovat mateřství. Vstala jsem, abych kolem ní prošla do kuchyňského koutu, ale chytila mě za loket a pomalu mě obrátila k sobě. Po tváři mi stekla slza a já si ji netrpělivě otřela.

„Promiň, Sabino,“ zašeptala a potom uchopila můj obličej do dlaní. Palcem osušila vlhkost na mé tváři a potom se mi zadívala přímo do očí. „Je samozřejmé, že jsi vzrušená, a tak to taky má být. Ale já si prožila s těhotenstvími své, a proto se o tebe bojím víc, než bych měla.“

„S těhotenstvími?“ opakovala jsem. Byla jsem jedináček a tehdy poprvé jsem slyšela o případných sourozencích. „Ale… nikdy jsi mi neřekla, že jsi měla potíže…“ Marně jsem přemýšlela, jak větu citlivě formulovat. „Potíže s tím, abys mě měla.“

Chvíli jsem ji pozorovala, jak se dívá někam do dálky, přemýšlí nad odpovědí a ret se jí mírně chvěje. Hluboký smutek v očích mé úžasné matky mě překvapil a najednou jsem si uvědomila, že jsme neúmyslně otevřeli její staré zranění. Objala jsem ji kolem krku a přitáhla si ji do náruče. Nikdy se nechovala vyloženě láskyplně, ale teď se zdálo, že si to tato chvíle žádá. Krátce a strnule objetí opětovala, potom couvla a upravila si halenku.

„Prošli jsme si kvůli tomu peklem. Jsem si jistá, že pro tebe a pro Teda to bude mnohem snadnější.“

Cítila jsem, jak mi silně hučí v uších. Rychle jsem vstřebávala důsledky této nové informace, radost a vzrušení zcela zmizely a nahradil je strach a rostoucí ostražitost. Máma měla v těhotenství potíže? Tělem se mi rozproudil adrenalin, jako by mi hrozilo bezprostřední fyzické nebezpečí.

„Jenže… Nerada se tě ptám, mami, ale potřebuju vědět víc, abych si o tom mohla promluvit s doktorem.“ Musela jsem vynaložit obrovské úsilí, abych zachovala vyrovnaný hlas a moje slova působila klidně. „Víš, proč to bylo tak obtížné?“

Máma vzdychla a zavrtěla hlavou.

„Měli spoustu teorií, ale ne, doopravdy jsme se to nikdy nedozvěděli. Otěhotnět mi šlo poměrně snadno, aspoň prvních několik let. Ale nedokázala jsem odnosit dítě déle než první trimestr.“

Teď byl mámin obličej úplně bledý, kromě výrazné růžové tvářenky, kterou odjakživa používala.

„Kolikrát?“ zeptala jsem se váhavě.

„Mockrát,“ odpověděla příkře. „Ale vážně si nemusíš dělat starosti, miláčku, a omlouvám se, jak jsem reagovala. Vyvedlo mě to z míry. Vůbec mě nenapadlo, že s Tedem plánujete rodinu.“

„Samozřejmě že si dělám starosti. Chápu, že je pro tebe těžké o tom mluvit, ale budeš mi v tomhle směru muset dát o něco víc informací.“ Když se stále tvářila strnule, uchýlila jsem se k otázce, která se zjevně nabízela: „Mami… co když jsou tvé problémy genetické?“

Vzrušení kvůli dítěti mě úplně opustilo, přinejmenším v tuto chvíli. Právě jsem zjistila, že můj optimismus i těhotenství jsou tak křehké, že se dají zničit pouhými slovy. Pomyslela jsem na maličké dupačky, které jsem koupila hned to ráno, když nám vyšel pozitivní test. Spočívaly na poličce prádelníku v mém pokoji a mě se najednou zmocnily rozpaky z vlastní naivity. Nejradši bych se omluvila, rozběhla se do ložnice, zabalila je a schovala nahoru do šatní skříně.

Z toho, co mi máma řekla, vyplývalo, že hrozí nadprůměrné nebezpečí, že dupačky nikdy nepoužiju a že ten drobeček, o kterém jsem si myslela, že je v mé děloze v bezpečí a jistotě, možná vůbec v bezpečí není. Zdědila jsem po mámě nějaký zabudovaný vražedný vypínač v genech, který čeká jen na to, aby mi zabránil se rozmnožovat?

Zdálo se, že se máma snaží vymyslet, jak mi má svou situaci vysvětlit, ale rychle mi došla trpělivost.

„Promiň, že na tebe tlačím, ale opravdu tomu potřebuju porozumět, mami.“

„Není to genetické.“

„Říkala jsi, že důvod nikdo skutečně nepojmenoval a přišli jen s teorií… tak jak si tím můžeš být tak jistá?“

„Prostě jsem.“

„Ale…“

„Sabino! Nech toho.“

Podruhé za večer mnou otřásla natolik, že jsem úplně oněměla. Tentokrát došla ke sporáku, začala tam kontrolovat různé hrnce a pánvičky a já zůstala za ním a zírala jí na záda. Neuniklo mi, jak se jí třesou ruce, když zvedala pokličky, ani jak nahlas nádobí řinčelo, když je pokládala zpátky.

Jakmile jsem se znovu zmohla na slovo, bylo velmi lákavé od toho tématu upustit. S mámou jsme k sobě měly blízko – blíž než jiné matky s dcerami, které jsem znala, a představa, že ji ještě víc rozruším, mě nesmírně znepokojovala.

Teď však bylo v sázce něco nového – vzácného a milovaného. Během let od doby, kdy byla máma těhotná, se toho na medicínském poli hodně změnilo, a pokud je moje těhotenství ohroženo, možná se s tím dá něco dělat, když zjistím dost informací. Proto jsem se rozhodla zkusit méně přímý přístup.

„Mohla bys mi povědět, jaké bylo tvoje těhotenství, když jsi čekala mě,“ navrhla jsem mírně. „Dělalo se ti ráno špatně? Zatím mám štěstí, protože jsem si ani nevšimla, že jsem těhotná.“

Máma se stále dívala na hrnce. Měla jsem neodbytný dojem, že ji zraňuje každé slovo, které jí říkám, a vůbec jsem netušila, co s tím mám dělat. Váhavě jsem zvedla ruku, abych se dotkla jejích zad, když vtom se prudce rozlétly vchodové dveře a táta s Tedem se vrátili. Jejich bodré a zvučně dunivé hlasy tvořily výrazný kontrast k nepřirozenému napětí, které panovalo v místnosti mezi mámou a mnou. Máma pohlédla přes náš malý obývací prostor přímo na tátu u hlavního vchodu a já viděla, jak jeho červené tváře blednou.

„Megan…?“ Jeho kroky i slova byly najednou pomalé a ostražité.

„Musíme jet,“ zašeptala.

„Počkat, to snad ne!“ Ted zvedl vychlazenou lahev, kterou držel v ruce. „Oslavujeme, copak jsi na to zapomněla? Co se děje?“

„Ne, mami, nechám toho,“ zaprosila jsem, ale zavrtěla hlavou a rázně prošla kolem táty i Teda. Pochopila jsem, že se jí zmocňuje panika, když sebrala z věšáku kabelku a šálu, přičemž si šálu pečlivě neomotala kolem krku jako jindy.

Táta na mě pohlédl.

„Co ti řekla?“ zeptal se.

„Právě mě varovala, a-abych se na dítě moc netěšila,“ zašeptala jsem a při svém zadrhnutí jsem propukla v pláč. Potřebovala jsem léta logopedie, na kterou jsem chodila hlavně kvůli matčině železné vůli, abych své koktání dostala pod kontrolu. Nevzpomínala jsem si, kdy naposledy jsem se na nějakém slově zadrhla, ale na druhou stranu mě nenapadalo ani to, kdy naposledy jsem byla takhle rozrušená.

„Řekla mi, že jste prožili spoustu potratů a že to zatím nemáme nikde šířit. Potom jsem se jí zeptala, jaké problémy měla a jestli jsou genetické, a to ji úplně vyvedlo z míry. Promiň, tati.“

„Nic víc?“

„Je snad ještě něco dalšího?“

Táta ze sebe vypravil znechucený zvuk, něco mezi zavrčením a povzdechem.

„Odvezu ji domů. Omlouvám se, že vám zkazila večer.“ Zvedl svůj hrnek a namířil si to přímo ke dveřím. „Nechte ji, ať si na tu novinku zvykne a uklidní se, a slibuju, že vám to oběma vynahradíme.“

Dveře se za ním zabouchly a já přestala potlačovat pláč a zoufale jsem se rozvzlykala. Ted hodil šampaňské na pohovku a přitáhl si mě blíž.

„Co se tu, sakra, stalo?“ zeptal se mě.

„N-nemám ponětí.“ Dělalo mi potíže vypravit ze sebe větu. „Ale myslím, že b-bychom zítra měli radši zajít k doktorovi.“

Jemně mě natočil zády k opěradlu pohovky, abychom tam mohli sedět spolu, a v tu chvíli jsem si všimla, že mámin hrnek zůstal na jídelním stole.

2

Lilly

Červen 1973

Drahý Jamesi,

jsem ve velkém průšvihu.

Mám před Tebou tajemství. Chtěla jsem Ti ho povědět, ale měla jsem hrozný strach. A navíc jsme si jen telefonovali a vždycky, když s Tebou mluvím, je někdo v doslechu. Potom jsem se Ti to chystala napsat, jenže s dopisy, které Ti píšu, chodí na poštu táta. A kdyby se to dozvěděl…

No, kdyby se to dozvěděl, asi by se všechno vyvinulo přesně tak jako teď.

Jsem těhotná, Jamesi. Vím, že to pro Tebe musí být obrovský šok, a omlouvám se, že Ti to říkám takhle… ale pokud mám být upřímná, právě teď budu šťastná, jestli se mi vůbec podaří dostat tento dopis na poštu, abych Ti to sdělila.

Nevím, kdy se to stalo… asi těsně předtím, než jsi odjel na univerzitu. Připadám si jako idiot. Věděl jsi, že při tom, co jsme spolu dělali, se tvoří děti? Jsi velmi chytrý, takže jsi to samozřejmě věděl. Ale já ne, a i když jsi odjel už na začátku ledna, až do dubna mě vůbec nenapadlo, že čekám dítě. Jeptišky ve škole pořád mluví o sexu… ale v jejich podání to vyznívá tak ošklivě a uboze, že mě vůbec nenapadlo, že jsme dělali právě to. Prostě jsme k tomu dospěli úplně přirozeně, viď? Nerozhodli jsme se, že spolu budeme chodit, byli jsme jen kamarádi a teprve později jsme se stali něčím víc. Ani si nevzpomínám na náš první polibek… Ty ano? Tehdy mi to nepřipadalo důležité, stejně jako další krok naší lásky. Vše, co mezi námi bylo, vzniklo bezděčně, jako by nás vedly instinkty. Ani na vteřinu jsem se nedomnívala, že bychom se mohli dopouštět toho, před čím nás řádové sestry varovaly.

Nejdřív jsem si myslela, že jsem jen unavená, protože se mi po Tobě tolik stýská. Nejradši bych si lehla do postele a prospala celý den, a nechtěla jsem skoro ani jíst, což mámu dohánělo k šílenství. Pořád mě kárala a Henri se mi začal posmívat, že jsem „láskou roztoužená Lilly“. Pak se mi chuť vrátila a oblečení mi bylo čím dál těsnější, ale pořád jsem tomu nerozuměla. Myslela jsem si, že prostě jen moc jím, abych si vynahradila ztracený čas počátečních měsíců v roce, kdy jsem přežívala jen na pouhých soustech z každého jídla.

Došlo mi, co se opravdu stalo, až když jedna spolužačka mluvila o svých měsíčkách a já si uvědomila, že jsem je měla naposledy před Vánocemi. Konečně i mně došlo, co to znamená.

Nejdřív jsem se snažila tvářit, že se nic neděje, a chvíli to bylo snadné. Kluci si ze mě dělali legraci, že tloustnu, ale na to jsem si už zvykla. Školní uniforma mi byla menší a menší, ale nikdo si toho zřejmě nevšiml, a tak jsem nemyslela na dítě ani na Tebe a ani na to, co by to pro nás všechny znamenalo.

Pak mě mimino začalo kopat. Pochopila jsem, že dřív nebo později si někdo dá dvě a dvě dohromady a moje tajemství se provalí. V noci jsem ležela v posteli, převalovala se a házela sebou a čekala na to, až sekyra dopadne. Když jsem měla pocit, že tajemství, které v sobě nosím, roste už tolik, že se nedá zabránit jeho prozrazení… a můj strach, že se to táta dozví, příliš zesílil, zavřela jsem oči a představovala si následky. Bláhově jsem se domnívala, že jestli se mi to podaří všechno naplánovat, přemýšlením se možná zbavím strachu.

V duchu jsem viděla tátův vztek a hanbu i mámino znechucení. Rozvíjela jsem si v hlavě hloupé scénáře složené ze situací, které se stanou – hrála jsem si s tím příběhem, abych věděla, jaké to bude, pokud to táta zjistí v noci nebo ráno, nebo dokud ještě budu ve škole. Vykreslovala jsem si ten děj za deštivého i slunečného počasí, na oslavách narozenin mých sourozenců, nebo dokonce v den, kdy mi začnou porodní bolesti.

Ať už jsem si vymyslela jakékoli okolnosti, výsledek byl stále stejný. Ocitla jsem se na prahu vašeho domu a položila jsem si kufr na rohožku u svých nohou, abych zaklepala a zavolala na Tvou mámu.

Z velké části jsem měla pravdu. To ráno mě táta vzbudil a řekl mi, ať si sbalím kufr. Ostatní sourozence nechal nastoupit do řady, všech sedm, a díval se, jak se s nimi loučím. Kasia a Henri plakali a v jejich očích jsem viděla lítost. Nejhorší to však bylo s mámou. Ani se na mě nepodívala – zavřela se v kuchyni, plakala, a když jsem se ji snažila přimět, aby se obrátila a pověděla mi sbohem, setřásla mi ruku z ramene a rozvzlykala se ještě víc.

Pak přesně tak, jak jsem předvídala, mě táta posadil do auta a začal na mě křičet. Celou cestu po dlouhé příjezdové cestě až na konec farmy řval jako pominutý, až mu z úst létaly sliny, a já jen seděla vedle něj a snažila se nebrečet.

Říkal mi odporné věci, které jsem si asi zasloužila. Hodně mluvil o tom, že jsem zneuctila jméno Wyzleckiových, všechny jsem je zklamala a pak, což bylo nejhorší, mě nazval jmény, o kterých jsem ani netušila, že je zná. Věděla jsem, že kdybych se rozbrečela, rozčílila bych ho ještě víc, a tak jsem se snažila dívat do klína a nezhroutit se. Víš, jak jeho přízvuk zesílí, když se zlobí. Dnes to opravdu znělo, jako by na mě řval polsky. Ta slova se řinula v jednolitém nekonečném přívalu zuřivosti a mezery mezi nimi prosycoval hněv.

Držela jsem se, protože jsem si namlouvala, že všechno dobře dopadne. Myslela jsem si, že mě odveze k tvým rodičům, kteří se na nás budou taky zlobit, ale aspoň mi dovolí, abych Ti zavolala. Jenže táta mě k vám neodvezl. V zadní části auta jsem sice měla kufr, ale nedostalo se mi té sladké úlevy, abych ho položila na vaši rohožku u svých nohou.

Místo aby na konci příjezdové cesty zabočil doleva na Vaši farmu, zahnul doprava a potom sjel na dálnici a zamířil k Orange.

Vím, že je to do Orange jen čtyřicet minut, ale protože jsem netušila, kam máme namířeno, připadalo mi, že jedeme celou věčnost. Prosila jsem ho, ať mi poví, kam mě veze, ale odsekl jen to, že „nezasype Vaši rodinu naším smetím“. Měla jsem pocit, jako by mě něco srazilo z oběžné dráhy a plula jsem vesmírem. Věděla jsem jen to, že auto míří pryč od všeho, co jsem až dosud znala. Snažila jsem se představit si každou možnost. Posílá mě do Polska k strýčku Adokovi, kterého vůbec neznám? Jedeme na kliniku, kde provádějí potraty – a skutečně taková místa existují?

Konec ukázky

Table of Contents

1 Sabina

2 Lilly