Přeložily Edda Němcová, Hana Petráková,

Věra Šťovíčková-Heroldová, Lenka Uhlířová

a Veronika Volhejnová

The Last Séance

Copyright © 2019 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, POIROT, MARPLE, the Agatha Christie

Signature and the AC Monogram are registered trade marks of Agatha Christie

Limited in the UK and elsewhere. All rights reserved.

This edition was published in 2020.

Translation entitled POSLEDNÍ SEANCE

Copyright © 2020 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-6997-9

Poslední seance

Raoul Daubreuil překročil Seinu s tichou písničkou na rtech. Byl to hezký mladý Francouz kolem dvaatřiceti, se zdravou barvou ve tváři a malým černým knírkem. Povoláním byl inženýr. Do ulice Cardonet dorazil včas a zamířil k domu číslo sedmnáct. Domovnice na něj ze svého doupěte zabručela něco jako „Dobré ráno“, na což Raoul zvesela odpověděl. Pak vyběhl po schodech k bytu ve druhém patře. Když tam tak stál a čekal, až někdo uslyší jeho zazvonění a přijde mu otevřít, začal si znovu pobrukovat. Raoul Daubreuil byl dnes ráno v obzvlášť dobré náladě. Dveře mu otevřela postarší Francouzka, jejíž vrásčitá tvář se hned roztáhla do úsměvu, když viděla, kdo to přišel na návštěvu.

„Dobré ráno, monsieur.“

„Dobré ráno, Elise,“ opáčil Raoul.

Vešel do vestibulu a stáhl si rukavice.

„Madame mě očekává, viďte?“ zeptal se přes rameno.

„Ach ano, to jistě, monsieur.“

Elise zavřela vchodové dveře a obrátila se k němu.

„Když se monsieur odebere tady do salonku, madame tam za minutku přijde. Teď právě odpočívá.“

Raoul se na ni upřeně podíval.

„Není jí dobře?“

„Dobře!“ odfrkla si Elise. Protáhla se kolem Raoula a otevřela mu dveře do salonku. Vešel dovnitř a ona tam vešla za ním.

„Dobře!“ pokračovala. „Jak by té chudince mohlo být dobře? Seance, seance a zase jenom seance! To není správné – není to přirozené. Tohle s námi Bůh nezamýšlel. Pokud jde o mě, rovnou říkám, že si zahrává s ďáblem.“

Raoul ji konejšivě poplácal po rameni.

„Ale no tak, Elise,“ uklidňoval ji. „Nerozčilujte se a nehledejte hned ďábla ve všem, čemu nerozumíte.“

Elise pochybovačně potřásla hlavou.

„No, monsieur si může říkat, co chce, ale mně se to stejně nelíbí,“ bručela si pro sebe. „Jen se podívejte na madame, každý den je bledší a pohublejší, a ty její migrény!“

Zvedla ruce.

„Ó ne, všechna tahle duchařina, to není nic dobrého. No jistě, duchové! Všechny dobré duše jsou v ráji a ty ostatní v očistci.“

„Váš pohled na posmrtný život je kouzelně prostý, Elise,“ prohodil Raoul, když si sedal do křesla.

Stará žena se napřímila.

„Já jsem dobrá katolička, monsieur.“

Pokřižovala se, přešla ke dveřím a pak se zarazila s rukou na klice.

„Až se vezmete, monsieur,“ ozvala se prosebně, „už to nebude pokračovat – tohle všechno?“

Raoul se láskyplně usmál.

„Vy jste taková hodná věrná duše, Elise,“ řekl, „a tak oddaná své paní. Nebojte se, jakmile bude mou ženou, všechna tahle ‚duchařina‘, jak tomu říkáte, skončí. Pro madame Daubreuilovou už žádné seance nebudou.“

Elisina tvář se roztáhla do úsměvu.

„Je to pravda?“ zeptala se dychtivě.

Raoul vážně přikývl.

„Ano,“ řekl spíš pro sebe než k ní. „Ano, musí to skončit. Simone má jedinečný dar a až dosud ho svobodně užívala, ale už si svůj díl práce odvedla. Jak jste si dobře všimla, je každým dnem bledší a pohublejší. Život média je obzvlášť tvrdý a vyčerpávající, neustále je pod strašným nervovým vypětím. Ale stejně je vaše paní nejúžasnější médium v Paříži, Elise – a co víc, ve Francii. Přicházejí za ní lidé z celého světa, protože vědí, že u ní nejde o žádný trik, žádný podvod.“

Elise si opovržlivě odfrkla.

„Podvod! To opravdu ne. Madame by nedokázala obalamutit ani novorozeně, i kdyby se snažila.“

„Je to anděl,“ prohlásil mladý Francouz vroucně. „A já – udělám cokoli, aby byla šťastná. Věříte tomu?“

Elise se napřímila a promluvila k němu s jistou dávkou prosté důstojnosti.

„Už madame sloužím moc let, monsieur, a při vší úctě si troufám říct, že ji mám opravdu moc ráda. Kdybych nevěřila, že ji milujete tak, jak si zaslouží – eh bien, monsieur! Rozcupovala bych vás na kousky.“

Raoul se rozesmál.

„Bravo, Elise! Jste skutečně věrná přítelkyně a určitě jste ráda, když jsem vám teď řekl, že madame už nechá duchy na pokoji.“

Očekával, že stará služka přijme tuhle zdvořilostní frázi s úsměvem, ovšem k jeho překvapení zůstala vážná.

„Monsieur,“ začala váhavě. „A co když duchové nenechají na pokoji ji?“

Raoul se na ni upřeně zahleděl.

„Co? Co tím myslíte?“

„Řekla jsem, co když duchové nenechají na pokoji ji?“ zopakovala Elise.

„Já myslel, že v duchy nevěříte, Elise.“

„Už ne,“ prohlásila Elise paličatě. „Je to hloupé, věřit na duchy. Ale stejně –“

„Ano?“

„Je to těžké vysvětlit, monsieur. Víte, já jsem si vždycky myslela, že tahle média, jak si říkají, že jsou to jen chytří podvodníci, kteří zneužívají ty, co ztratili svoje nejbližší. Jenže madame taková není. Madame je hodná. Madame je upřímná a –“

Ztišila hlas.

„Dějí se věci. Není to žádný trik, dějí se věci, a proto se bojím,“ zašeptala ustrašeně. „Protože jsem si jistá, že tohle není správné, monsieur. Je to proti přírodě a Pánubohu a někdo za to bude muset zaplatit.“

Raoul vstal z křesla, přistoupil k ní a poplácal ji po rameni.

„Uklidněte se, má milá Elise,“ řekl s úsměvem. „Povím vám jednu dobrou zprávu. Dnes se koná poslední seance, po dnešku už žádná další nebude.“

„Takže dneska se ještě jedna koná?“ vyzvídala podezřívavě stará paní.

„Už poslední, Elise, poslední.“

Elise nešťastně potřásla hlavou.

„Madame není dobře –“ začala.

Ovšem nestačila dopovědět, protože se otevřely dveře a do místnosti vstoupila vysoká světlovlasá žena. Byla štíhlá a půvabná, s tváří Botticelliho madony. Raoulovi se rozzářil obličej a Elise se rychle a diskrétně vytratila.

„Simone!“

Vzal její dlouhé bílé dlaně do svých a jednu po druhé je políbil. Simone něžně zašeptala jeho jméno.

„Raoule, miláčku.“

Znovu jí políbil ruce a potom se jí upřeně zahleděl do tváře.

„Simone, ty jsi ale bledá! Elise mi říkala, že odpočíváš, nejsi snad nemocná, lásko?“

„Ne, nemocná nejsem –“ zaváhala.

Dovedl ji k lenošce a tam se posadil vedle ní.

„Tak mi to přece pověz.“

Médium se pousmálo.

„Budeš si myslet, že jsem hloupá,“ zašeptala.

„Já, a myslet si, že jsi hloupá? To nikdy!“

Simone vyprostila ruku z jeho sevření. Chvilku seděla zcela nehybně s pohledem upřeným na koberec pod svýma nohama. Nakonec tiše vyhrkla: „Já mám strach, Raoule.“

Chvilku čekal, jestli mu k tomu nepoví něco dalšího, ale když neřekla nic, vybídl ji: „Ano? A z čeho máš strach?“

„Prostě mám strach – to je všechno.“

„Ale –“

Zmateně na ni pohlédl a ona na ten pohled spěšně odpověděla: „Ano, je to směšné, že? Ale stejně se tak cítím. Jen mám strach, nic víc. Nevím z čeho, ale jsem přímo posedlá představou, že se mi stane něco strašného…“

Seděla s pohledem upřeným přímo před sebe. Raoul jí něžně položil ruku kolem ramen.

„Má nejdražší,“ řekl jí, „nesmíš si to tak připouštět. Já vím, čím to je – to je tím vypětím, Simone, vypětím, jaké s sebou nese život média. Potřebuješ si jen odpočinout – jen odpočinek a klid.“

Vděčně se na něj podívala.

„Ano, Raoule, máš pravdu. Přesně tohle potřebuju, odpočinek a klid.“

Zavřela oči a opřela se o jeho paži.

„A štěstí,“ zašeptal jí Raoul do ucha.

Přitáhl si ji blíž. Simone, s očima stále ještě zavřenýma, se zhluboka nadechla.

„Ano,“ šeptala, „ano. Když mě takhle objímáš, cítím se v bezpečí. Můžu zapomenout na svůj život média – příšerný život. Ty toho víš hodně, Raoule, ale stále ještě netušíš, co všechno to znamená.“

Cítil, jak Simonino tělo v jeho objetí ztuhlo. Zase otevřela oči a zírala před sebe.

„Člověk sedí v té temné kabině a čeká a ta temnota je strašná, Raoule, protože je to tma prázdnoty, nicoty. Člověk se jí úmyslně vydává všanc, aby se v ní ztratil, a potom neví nic, necítí nic. Nakonec přijde pomalý, bolestivý návrat, probuzení ze spánku, ale ta únava – ta únava je strašná.“

„Já vím,“ zašeptal Raoul. „Já vím.“

„Taková únava,“ zopakovala Simone ještě jednou.

Zdálo se, jako by celé její tělo při těch slovech ochablo.

„Ale ty jsi úžasná, Simone.“

Vzal její ruce do dlaní a snažil se přelít do ní trochu svého nadšení.

„Jsi jedinečná – největší médium, jaké kdy svět poznal.“

Zavrtěla hlavou a maličko se při tom pousmála.

„Ale ano,“ trval na svém Raoul.

Vytáhl z kapsy dva dopisy.

„Podívej tady, od profesora Roche ze Salpêtriére, a tenhle je od doktora Genira z Nancy. Oba úpěnlivě prosí, jestli by mohli i nadále příležitostně využít tvých schopností.“

„Ach ne, to ne!“

Simone vyskočila na nohy.

„Nebudu už to dělat, nebudu. Musí to skončit – úplně. Slíbils mi to, Raoule.“

Raoul na ni zůstal užasle zírat, jak tam tak stála, celá se chvěla a dívala se na něj skoro jako na nějakou příšeru z hlubin. Vstal a vzal ji za ruku.

„Ano, ano,“ ujišťoval ji. „Rozhodně to skončí, na tom jsme se přece dohodli. Já jen že jsem na tebe tak pyšný, Simone, proto jsem začal o těch dopisech.“

Po straně na něj vrhla pohled plný podezření.

„A ty nechceš, abych to ještě někdy dělala?“

„Ne, ne,“ odpověděl Raoul, „ledaže bys sama chtěla, jen příležitostně pro tyhle staré přátele –“

Ovšem Simone mu rozrušeně skočila do řeči.

„Ne, ne, už nikdy. Je tu nebezpečí. Říkám ti, že to cítím, velké nebezpečí.“

Na chvilku si přitiskla ruce k čelu a pak přešla k oknu.

„Slib mi, že už nikdy,“ řekla tichým hlasem zády k němu.

Raoul došel k ní a objal ji kolem ramen.

„Má milovaná,“ prohlásil láskyplně. „Slibuju, že po dnešku už to nikdy nebudeš muset dělat.“

Ucítil, jak sebou najednou trhla.

„Dnes,“ zašeptala. „Ach ano – zapomněla jsem na madame Exe.“

Raoul se podíval na hodinky.

„Bude tu už každou chvilku. Ale jestli se necítíš dobře, Simone, možná –“

Zdálo se, že Simone ho téměř neposlouchá. Byla pohroužena ve vlastních myšlenkách.

„Je to divná žena, Raoule – moc divná. Víš, já – skoro se jí bojím!“

„Simone!“

V jeho hlase zazněla výtka a Simone ji okamžitě vycítila.

„Ano, ano, já vím. Jsi jako všichni Francouzi, Raoule. Pro tebe je matka posvátná a ode mě není vůbec hezké, když k ženě, která truchlí po svém ztraceném dítěti, chovám takovéhle pocity. Jenže – nedokážu to vysvětlit, je tak velká a černá a ty její ruce… Všiml sis někdy jejích rukou, Raoule? Velké silné ruce, silné jako mužské. Brr!“

Trochu se otřásla a zavřela při tom oči. Raoul ji pustil ze svého objetí a promluvil k ní téměř chladně.

„Já ti vážně nerozumím, Simone. Přece ty jako žena bys k jiné ženě, která byla oloupena o své jediné dítě, neměla cítit nic než soucit.“

Simone netrpělivě mávla rukou.

„To ty nic nechápeš, můj milý! Člověk si v tomhle nemůže pomoct. Od první chvíle, kdy jsem ji uviděla, jsem cítila –“

Rozhodila ruce.

„Strach! Vzpomínáš si, jak mi dlouho trvalo, než jsem se uvolila pro ni uspořádat seanci? Byla jsem si úplně jistá, že mi nějakým způsobem přinese neštěstí.“

Raoul pokrčil rameny.

„Ovšem ve skutečnosti ti přinesla pravý opak,“ opáčil suše. „Všechna sezení byla korunována úspěchem. Duch malé Amelie se tě dokázal hned zmocnit a skutečně se podařilo i několik materializací. Při tomhle posledním sezení by opravdu měl být přítomen profesor Roche.“

„Materializace,“ opakovala po něm Simone tiše. „Pověz mi, Raoule, jsou ty materializace opravdu tak úžasné? Když jsem v transu, o ničem nevím.“

Nadšeně přikývl.

„Při prvních sezeních byla postava toho dítěte vidět jen v jakémsi mlžném oparu,“ vysvětloval, „ale při té poslední seanci –“

„Ano?“

„Simone, to dítě tam stálo, jako by bylo živé, z masa a kostí,“ vyhrkl rozněžněle. „Dokonce jsem se té holčičky dotkl – ale viděl jsem, že ten dotyk je pro tebe velice bolestivý, a tak jsem madame Exe nedovolil udělat to samé. Měl jsem strach, že by se mohla přestat ovládat a že by se ti mohlo kvůli tomu něco stát.“

Simone se zase obrátila k oknu.

„Byla jsem strašlivě vyčerpaná, když jsem se probudila,“ zašeptala. „Raoule, jsi si jistý – jsi si jistý, že tohle všechno je správné? Víš přece, co si myslí stará dobrá Elise, že si zahrávám s ďáblem?“

Poněkud nejistě se zasmála.

„Víš, čemu věřím,“ odpověděl Raoul vážně. „V zacházení s neznámem je vždycky obsaženo nebezpečí, ale důvod je vznešený, protože tím důvodem je věda. Po celém světě najdeš mučedníky vědy, průkopníky, kteří zaplatili daň, aby jejich následovníci mohli jít bezpečně v jejich stopách. Deset let už pracuješ pro vědu za cenu strašlivého nervového vypětí. A teď je tvůj úkol u konce, počínaje dneškem už budeš volná a šťastná.“

Láskyplně se na něj usmála. Klid se jí zase vrátil. Pak se rychle podívala na hodiny.

„Madame Exe má zpoždění,“ zamumlala. „Třeba vůbec nepřijde.“

„Myslím, že přijde,“ řekl Raoul. „Tvoje hodiny jdou trochu napřed, Simone.“

Simone chodila po místnosti a tu a tam přemístila nějakou dekoraci.

„Zajímalo by mě, kdo tahle madame Exe vlastně je,“ odtušila. „Odkud pochází, z jaké rodiny? Je divné, že o ní vůbec nic nevíme.“

Raoul pokrčil rameny.

„Většina lidí, když jde navštívit médium, zůstává pokud možno inkognito,“ usoudil. „Je to základní bezpečnostní opatření.“

„Asi ano,“ přisvědčila Simone ochable.

Porcelánová vázička, kterou právě držela v rukou, jí vyklouzla z prstů a dopadla na dlažbu před krbem. Roztříštila se na kousky. Simone se prudce obrátila k Raoulovi.

„Vidíš,“ zašeptala. „Nejsem ve své kůži. Raoule, myslel by sis, že jsem – hodně zbabělá, kdybych madame Exe řekla, že to dnešní sezení ruším?“

Když viděla jeho bolestný, užaslý výraz, celá se zarděla.

„Simone, ale tys slíbila –“ začal jemně.

Simone couvla ke stěně.

„Já nemůžu, Raoule. Já nemůžu.“

Znovu ten jeho pohled s něžnou výtkou, před kterým musela odvrátit zrak.

„Nejde o peníze, Simone, i když si musíš uvědomit, že částka, kterou ti ta žena za poslední sezení nabídla, je ohromující – prostě ohromující.“

Simone ho vzdorně přerušila.

„Jsou věci, na kterých záleží víc než na penězích.“

„Ovšemže,“ přisvědčil vroucně. „Vždyť přesně to říkám. Uvažuj, ta žena je matka – matka, která ztratila své jediné dítě. Pokud nejsi skutečně nemocná, pokud je to jen nějaký tvůj vrtoch – bohaté ženě můžeš upřít její rozmar, ale můžeš upřít i matce poslední pohled na její dítě?“

Médium zoufale rozhodilo ruce.

„Bože, ty mě mučíš,“ drmolila. „Ale stejně máš pravdu. Udělám, co si přeješ, i když už vím, čeho se tak bojím – je to to slovo ‚matka‘.“

„Simone!“

„Raoule, na světě jsou určité primitivní, základní síly. Většinu z nich zničila civilizace, ale mateřství zůstává takové, jaké bylo od začátku. Zvířata i lidé, u všech je to stejné. Lásce matky k jejímu dítěti se nic na světě nepodobá. Nezná zákony, slitování, odváží se všeho a nelítostně zničí všechno, co jí stojí v cestě.“

Odmlčela se, poněkud zadýchaná, a pak se k němu rychle obrátila s odzbrojujícím úsměvem.

„Dneska se chovám divně, Raoule, já vím.“

Vzal její ruku do dlaní.

„Lehni si na chvilku,“ vybídl ji. „Odpočiň si, dokud nepřijde.“

„Tak dobře.“ Usmála se na něj a vyšla z místnosti.

Raoul chvíli zůstal ztracený v myšlenkách, ale pak zamířil ke dveřím, otevřel je a přešel malou chodbičku. Za ní byla místnost velice podobná té předchozí, ovšem na jejím konci se nacházel přístěnek s velikým křeslem uvnitř. K zakrytí vstupu do přístěnku byl připraven těžký černý závěs. Elise právě připravovala místnost. Blízko přístěnku postavila dvě křesla a malý kulatý stolek. Na stolku ležela tamburína, lovecký roh a nějaké papíry a tužky.

„Naposledy,“ mumlala Elise s pochmurnou spokojeností v hlase. „Ach, monsieur, přála bych si, aby už to bylo za námi.“

Vtom se ozval pronikavý zvuk elektrického zvonku.

„Tak je tady ta sekernice,“ pokračovala stará služka. „Proč nemůže jít do kostela a pomodlit se tam za duši své maličké? Proč radši nezapálí svíčku Panence Marii? Copak náš dobrý Bůh neví, co je pro nás nejlepší?“

„Otevřete dveře, Elise,“ nařídil jí Raoul autoritativně.

Vrhla po něm nesouhlasný pohled, ale poslechla. Za chviličku už uvedla návštěvnici dál.

„Řeknu paní, že jste tady, madame.“

Raoul vyšel madame Exe vstříc, aby si s ní mohl potřást rukou. V hlavě mu vytanula Simonina slova.

„Tak velká a tak černá.“

Opravdu to byla veliká žena a to množství černi na francouzském smutečním úboru se zdálo v jejím případě až přehnané. Mluvila velice hlubokým hlasem.

„Obávám se, že jdu pozdě, monsieur.“

„Jen o chvilku,“ odpověděl Raoul s úsměvem. „Madame Simone leží. Je mi líto, že to musím říct, ale není jí vůbec dobře. Je velice nervózní a podrážděná.“

Její ruka, kterou právě odtahovala, najednou sevřela jeho dlaň jako do svěráku.

„Ale to sezení se bude konat, že?“ dožadovala se naléhavě.

„To ano, madame.“

Madame Exe vydechla úlevou, klesla do křesla a sňala jeden z těžkých černých závojů, které vlály kolem ní.

„Ach, monsieur!“ zašeptala. „Nedovedete si představit, vůbec nemůžete pochopit, kolik radosti mi tyhle seance přinášejí! Má maličká! Má Amelie! Vidět ji, slyšet ji a možná – ano, možná dokonce i smět natáhnout ruku a dotknout se jí.“

„Madame Exe, jak vám to mám jen vysvětlit?“ odpověděl spěšně a autoritativně Raoul. „Za žádnou cenu nesmíte dělat nic než to, co vám přímo řeknu, jinak hrozí velice vážné nebezpečí.“

„Mně?“

„Ne, madame,“ opáčil Raoul. „Médiu. Musíte pochopit, že pro tento jev existuje určité vědecké vysvětlení. Vyložím vám to velice jednoduše, nebudu používat žádné odborné termíny. Duch, aby se mohl projevit, musí použít tělesnou substanci média. Viděla jste přece ten mlžný opar, který vycházel médiu ze rtů. Ten se nakonec zahustí a vytvoří fyzickou podobu duchova mrtvého těla. Ovšem jsme přesvědčeni, že tato ektoplazma je ve skutečnosti součástí tělesné substance média. Doufáme, že jednou to budeme moci pečlivým testováním a analyzováním dokázat – ovšem největší obtíží je bolest a nebezpečí, které jakákoli manipulace s oním zjevením přináší médiu. Kdyby se někdo pokusil onu materializaci hrubě uchopit, mohlo by to přinést médiu smrt.“

Madame Exe ho poslouchala s velkým zaujetím.

„To je velice zajímavé, monsieur. A povězte mi, nemůže přijít jednou doba, kdy materializace pokročí tak daleko, že bude schopna oddělit se od svého původce, média?“

„To je dost fantastická spekulace, madame.“

„Ale z faktického hlediska to přece není nemožné?“ naléhala dál.

„V dnešní době je to zcela nemožné.“

„Ale v budoucnu?“

Povinnosti odpovědět byl naštěstí ušetřen, protože v tu chvíli vešla Simone. Byla bledá a vypadala malátně, ale zjevně se opět dokázala ovládat. Přistoupila k madame Exe a potřásla si s ní rukou, i když si Raoul všiml, že jí přitom projelo slabé zachvění.

„Madame, slyšela jsem, že jste indisponována. To je mi líto,“ řekla madame Exe.

„To nic není,“ opáčila Simone poněkud příkře. „Můžeme začít?“

Odebrala se do přístěnku a sedla si tam na křeslo. Najednou pocítil pro změnu Raoul, jak se jím prohnala vlna strachu.

„Nejsi dost silná,“ vykřikl. „Bude nejlíp, když tu seanci zrušíme. Madame Exe to pochopí.“

„Monsieur!“

Madame Exe rozhořčeně vstala.

„Ano, ano, bude lepší to zrušit. Určitě.“

„Madame Simone mi slíbila poslední sezení.“

„To je pravda,“ přisvědčila Simone tiše, „a jsem připravena svůj slib dodržet.“

„Trvám na tom, madame,“ prohlásila žena v černém.

„Já své slovo splním,“ opáčila Simone chladně. „Neboj se, Raoule,“ dodala něžně, „nakonec, je to přece naposledy – naposledy, díky Bohu.“

Na její pokyn zakryl Raoul vchod do přístěnku těžkým černým závěsem. Zatáhl též i závěsy na oknech, takže místnost teď tonula napůl ve tmě. Jedno z křesel ukázal madame Exe a chystal se usednout do toho druhého. Madame Exe ovšem zaváhala.

„Snad mě omluvíte, monsieur, ale – chápejte, já naprosto věřím v bezúhonnost vaši i madame Simone. Ale stejně, aby bylo moje svědectví hodnotnější, jsem si dovolila s sebou přinést tohle.“

Z kabelky vytáhla klubko tenké šňůry.

„Madame!“ vykřikl Raoul. „To je ale urážka!“

„Bezpečnostní opatření.“

„Opakuji, že je to urážka.“

„Nechápu vaše námitky, monsieur,“ odtušila madame Exe chladně. „Pokud v tom není žádný trik, nemáte se přece čeho bát.“

Raoul se pohrdlivě zasmál.

„Mohu vás ujistit, že se opravdu nemám čeho bát, madame. Svažte mi ruce a nohy, jestli chcete.“

Jeho řeč ovšem nepřinesla efekt, v jaký doufal, protože madame Exe pouze nezúčastněně odtušila: „Děkuji vám, monsieur,“ a přistoupila k němu s klubkem šňůry.

Simone zpoza závěsu vykřikla: „Ne, ne, Raoule, nenech ji to udělat.“

Madame Exe se sarkasticky zasmála.

„Madame má strach,“ odtušila posměšně.

„Ano, mám strach.“

„Uvědom si, co říkáš, Simone,“ křikl na ni Raoul. „Madame Exe nás má zjevně za šarlatány.“

„Musím mít jistotu,“ prohlásila madame Exe sveřepě.

Činila se velice metodicky, dokud Raoula nepřivázala bezpečně ke křeslu.

„Musím vám pogratulovat k uzlům, madame,“ utrousil ironicky, když skončila. „Teď jste spokojena?“

Madame Exe neodpověděla. Obešla místnost a pečlivě přitom zkoumala obložení. Pak zamkla dveře vedoucí do chodby, vytáhla klíč a vrátila se ke svému křeslu.

„A teď,“ pronesla podivně neurčitým hlasem, „jsem připravena.“

Minuty ubíhaly. Zpoza záclony bylo slyšet, jak Simonin dech začíná být čím dál těžší a chraptivější. Pak utichl docela a následovala série stenů. Poté nastalo na chvíli zase ticho, prolomené znenadání úderem na tamburínu. Lovecký roh se zvedl ze stolu a byl odmrštěn na zem. Ozval se ironický smích. Potom to vypadalo, jako by někdo poodtáhl závěsy přístěnku – vznikla škvíra veliká dost na to, aby skrz ni byla vidět postava média s hlavou spadlou na prsa. Najednou se madame Exe prudce nadechla. Z úst média se linul proužek mlhy jako nějaká stuha. Pak se mlha začala zahušťovat a postupně nabírala podobu, podobu malého dítěte.

„Amelie! Moje malá Amelie!“ zašeptala madame Exe chraplavě.

Rozmlžená postava se zahušťovala stále dál. Raoul na výjev zíral téměř nevěřícně – úspěšnější materializace tu ještě nebyla. Tohle přece bylo skutečné dítě, dítě z masa a kostí, co tu před ním stálo.

„Mami!“

Promluvil něžný dětský hlásek.

„Mé dítě!“ vykřikla madame Exe. „Moje dítě!“

Napůl vstala ze svého křesla.

„Buďte opatrná, madame,“ vykřikl Raoul varovně.

To, co se tu materializovalo, váhavě vyšlo zpoza závěsu. Dítě. Stálo tam, s rukama napřaženýma.

„Mami!“

„Ach, Bože!“ vykřikla madame Exe.

Znovu napůl vstala z křesla.

„Madame,“ volal Raoul vyděšeně, „médium –“

„Musím se jí dotknout,“ křičela madame Exe ochraptěle.

Popošla o krok dopředu.

„Proboha, madame, ovládejte se,“ volal Raoul.

Teď už byl skutečně znepokojený.

„Hned si zase sedněte.“

„Má maličká, musím se jí dotknout.“

„Madame, nařizuji vám, abyste si zase sedla!“

Zoufale zápolil s provazem, ale madame Exe svou práci odvedla dobře. Byl úplně bezmocný. Zavalilo ho vědomí nadcházející katastrofy.

„Ve jménu Božím, madame, sedněte si!“ zařval. „Pamatujte na médium.“

Madame Exe se však k němu prudce obrátila s nelítostným smíchem.

„Co je mi po médiu?“ zvolala. „Chci svoje dítě.“

„Jste šílená.“

„Říkám vám, že chci svoje dítě. Je moje! Moje vlastní! Má vlastní krev! Moje maličká Amelie se ke mně vrátila zpátky ze záhrobí, živá.“

Raoul otevřel ústa, ale nevyšla mu z nich žádná slova. Ta žena byla strašlivá! Nelítostná, zběsilá, zcela pohlcená vlastní touhou. Dětské rtíky se pootevřely a do třetice z nich vyšlo totéž slovo: „Mami!“

„Tak pojď, má maličká,“ vykřikla madame Exe.

Prudkým pohybem chytila své dítě do náruče. Zpoza závěsu se ozvalo dlouhé zavytí plné čirého utrpení.

„Simone!“ vykřikl Raoul. „Simone!“

Matně si uvědomoval, že se madame Exe prosmýkla kolem něj, odemkla dveře a její kroky se postupně vzdalovaly na schodech.

Zpoza závěsu se stále ozývalo to příšerné vysoké, protahované vytí – takový křik Raoul ještě neslyšel. Utichl v jakémsi děsivém zabublání. Pak následovalo žuchnutí padajícího těla…

Konec ukázky

Table of Contents

Poslední seance