Ukážka z elektronickej knihy

The Signature of All Things

Ilustrace na předsádkách:

1: Aerides crispum, „Curtis‘s Botanical Magazine“ vol. 75 (ser. 3 nr. 5) tab. 4427/Walter Hood Fitch/PD-old-70.

2: Paphiopedilum hookerae, „Curtis‘s Botanical Magazine“ vol. 89 (Ser. 3 no. 19) pl. 5362/Walter Hood Fitch/PD-old-70.

3: Dendrobium pulchellum, © by Imprimerie Eug. Vanderhaeghen, Gend, https://orchid.unibas.ch.

4: Vanilka pravá, ilustrace z Přírodovědného slovníku, Pierre Jean Francois Turpin, 1816. © Profimedia/amanaimages/Corbis.

Ilustrace v textu:

5: Cinchona officinalis, caliban.mpiz koeln.mpg.de/koehler1/high/DSC_2760.jpg/Hermann Adolf Köhler/PD-old-100.

6: Dicranum scoparium, © Moravské zemské muzeum.

7: Aerides odorata Lour., © by F. Meyer-Van Loo, Gand, https://orchid.unibas.ch.

8: Artocarpus incisa Blanco, Flora de Filipinas/Francisco Manuel Blanco/PD-old-70.

9: Juglans laciniosa, The North American sylva, or A description of the forest trees of the United States, Canada and Nova/ PD-old-100.

Copyright © Elizabeth Gilbertová, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Translation © Věra Petrášová, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-711-8

ISBN mobi 978-80-7462-722-4

.

Mé babičce

Maude Edně Morcombové Olsonové

k poctě jejích stých narozenin

Co život je, nevíme.

Co život umí, víme dobře.

– LORD PERCEVAL

Prolog

Spolu s novým stoletím přišla pátého ledna roku 1800 na svět i Alma Whittakerová.

Rychle, téměř okamžitě se kolem ní začaly rodit názory.

Almina matka se po prvním pohledu na dítě cítila s výsledkem svého snažení celkem spokojená. Do té doby neměla Beatrix Whittakerová při plození dědice štěstí. Její první tři pokusy o početí skončily smutnými krvavými potůčky ještě dřív, než se stačily rozběhnout. Její poslední pokus – dokonale vyvinutý syn – přišel až na samý pokraj života, ale pak si to rozmyslel přesně v to ráno, kdy se měl narodit, a přišel na svět už mrtvý. Po takových ztrátách je jakékoli žijící dítě uspokojivým dítětem.

Beatrix chovala své buclaté miminko a modlila se ve své rodné holandštině. Modlila se za to, aby z její dcery vyrostla zdravá, rozumná a inteligentní žena, která se nebude nikdy přátelit s přespříliš napudrovanými dívkami, smát se vulgárním historkám nebo vysedávat u hracích stolků s lehkomyslnými muži, číst francouzské romány, chovat se jako domorodý indián a že se vůbec bude chovat tak, aby se nestala tou nejhorší potupou dobré rodiny, tedy hlavně že z ní nevyroste een onnozelaar – prosťáček. Tím zakončila své požehnání, nebo to, co snad mohlo být požehnáním od tak vážné a upjaté ženy, jakou byla Beatrix Whittakerová.

Porodní bába, místní žena německého původu, měla za to, že šlo o spořádaný porod ve spořádaném domě, a tudíž že Alma Whittakerová je spořádané dítě. Ložnice byla vytopená, nabízela se hojnost polévky a piva a rodička byla silná – přesně tak, jak by jeden od Holanďanky očekával. Porodní bába navíc věděla, že dostane zaplaceno, a to štědře. Jakékoli dítě, které přináší výdělek, je přijatelné dítě. Bába tedy Almě požehnala také, i když bez přehnaných emocí.

Hanneke de Grootová, hlavní hospodyně sídla, už nebyla tak nadšená. Dítě nebylo chlapec a nebylo ani hezké. Obličej mělo jako misku ovesné kaše a bylo bledé jako nabílená podlaha. A jako všechny děti znamenalo spoustu práce. A ta, jako všechna práce, pravděpodobně spadne na její bedra. Přesto ale dítěti požehnala, protože požehnat novorozenci je povinnost, a Hanneke si svoje povinnosti vždycky plnila. Vyplatila porodní bábu a převlékla postel. Dost nešikovně jí při tom pomáhala mladá služebná, upovídaná venkovská dívka a nejnovější přírůstek do domácnosti, která se víc dívala na dítě, než uklízela ložnici. Dívčino jméno zde není zaznamenáno, protože Hanneke ji pro neschopnost hned další den bez doporučení propustila. Přesto se té noci nešikovná a později zavržená služebná o novorozeně zajímala, protože po dítěti sama toužila, a proto věnovala Almě něžné a upřímné požehnání.

Dick Yancey, vysoký a hrozivý Yorkshiřan, který pracoval pro pána domu jako neoblomný vymahač všech jeho mezinárodních obchodních zájmů (a jenž zrovna toho ledna pobýval v rodinném sídle a čekal, až filadelfské přístavy rozmrznou a on bude moci pokračovat v cestě do Holandské Východní Indie), toho k novorozeněti moc neřekl. Popravdě neměl příliš talent na rozvíjení konverzace, a to ani za těch nejlepších okolností. Když mu oznámili, že paní Whittakerová porodila zdravou holčičku, pan Yancey se trochu zamračil a ekonomickým způsobem sobě vlastním prohlásil: „Život je tvrdej.“ Bylo to požehnání? Těžko říct. Dopřejme mu laskavost našich pochybností a řekněme, že ano. Určitě to nezamýšlel jako kletbu.

Co se týče Almina otce – Henryho Whittakera, pána domu – byl svým potomkem potěšen. Velmi potěšen. Nevadilo mu, že to není chlapec, ani že není dítě hezké. Almě nepožehnal, ale jen proto, že to nebyl jeho styl. („Do božích záležitostí mi nic není,“ říkával často.) Henry ale svoje dítě bezmezně obdivoval. Jak by ne, když je sám stvořil, a Henry měl obvykle sklony k tomu, bezmezně obdivovat všechno, co ve svém životě vytvořil.

K oslavě této události sklidil Henry ananas ze svého největšího skleníku a rozdělil jej na stejné díly pro všechny členy domácnosti. Venku sněžilo, vládla dokonalá pensylvánská zima, ale tento muž vlastnil několik uhlím vytápěných skleníků své vlastní konstrukce – staveb, které mu zajistily nejen závist všech zahradníků a botaniků v obou Amerikách, ale také nehoráznou sumu peněz – a když měl v lednu chuť na ananas, tak si u všech čertů dal v lednu ananas. Nebo třešně v březnu.

Pak se odebral do své studovny a otevřel svou účetní knihu, kam každý večer zapisoval všechny možné události v domě, jak oficiální, tak soukromé. Začal: „Přibil k nám nový a ušlechtilí přírůstek,“ a pokračoval podrobnostmi, časovými údaji a peněžními výdaji souvisejícími s Alminým narozením. Rukopis měl ostudně kostrbatý. Každá věta byla přecpanou vesnicí malých a velkých písmen, která žila bok po boku ve stísněné mizerii a škrábala se jedno na druhé, jako by se snažila ze stránky utéct. Jeho pravopis byl několik stupňů pod hranicí svévolnosti a nad jeho interpunkcí zůstával rozum stát.

Ale Henry svůj záznam tak jako tak napsal. Záznamy pro něj byly velmi důležité. I když věděl, že by se nad těmi stránkami každý vzdělaný muž pohoršil, stejně tak věděl, že je nikdy nikdo neuvidí, kromě jeho ženy. Až se Beatrix zotaví, přepíše jeho poznámky do svých vlastních knih, jako vždy, a její elegantní překlad Henryho mazanic se stane oficiálním záznamem domu. Beatrix mu byla velmi cennou partnerkou, to dobře věděl. Kromě tohoto úkolu zastávala i stovky dalších.

S boží pomocí se do toho zase brzy pustí.

Papírování už se pomalu vršilo.

Cinchona calisaya, var. ledgeriana / chininovník lékařský

ČÁST PRVNÍ

Léčivá kůra

Kapitola první

Prvních pět let svého života byla Alma ve světě opravdu jen přírůstkem, jako ostatně my všichni v této rané fázi života, a její příběh tak ještě nebyl ušlechtilý ani vysloveně zajímavý, kromě faktu, že to nepříliš krásné batole procházelo svými dny bez nemocí a úrazů, obklopeno bohatstvím v té době v Americe téměř nevídaným, a to i v noblesní Filadelfii. Jak její otec k takovému bohatství přišel, je příběh, jejž stojí za to zde vyprávět, zatímco budeme čekat, než Alma vyroste a opět si získá naši pozornost. Protože na počátku devatenáctého století bylo stejně jako kdykoli jindy nevídané, aby se chudý, téměř negramotný chlapec stal jedním z nejbohatších mužů města. A proto jsou cesty, jimiž Henry Whittaker své jmění získal, velmi zajímavé, i když možná ne ušlechtilé, jak by sám jako první bez okolků přiznal.

Henry Whittaker se narodil roku 1760 ve vesnici Richmond, jen kousek od Londýna. Byl nejmladším synem chudých rodičů, kteří už tak měli dětí víc než dost. Vyrůstal ve dvou malých místnostech s hliněnou podlahou, s téměř dostačující střechou, s jídlem skoro každý den, s matkou, jež nepila, a otcem, jenž svou rodinu nebil – ve srovnání s jinými rodinami v té době. Jinak řečeno, téměř slušná existence. Matka měla dokonce za domem malý soukromý záhonek, kde pěstovala okrasné stračky a vlčí boby jako pravá dáma. Ale Henry se nedal stračkami a vlčími boby ošálit. Zeď, u které spával, sdílel z druhé strany s prasaty a v jeho životě neexistoval jediný okamžik, kdy by ho jeho chudoba nezahanbovala.

Henryho by možná jeho osud tolik neurážel, kdyby kolem sebe neviděl bohatství, s nímž mohl svou ubohost srovnávat. Chlapec byl ale v mládí svědkem bohatství přímo královského. V Richmondu byl totiž palác a k němu patřily i okrasné zahrady jménem Kew. Zkušeně se o ně starala princezna Augusta a přivezla si na to z Německa celou družinu zahradníků, dychtivých vytvořit z pravé a skromné anglické louky umělou a královskou krajinu. Její syn, pozdější král Jiří III., tam trávil letní prázdniny. Když se stal králem, chtěl z Kew udělat botanickou zahradu srovnatelnou s kteroukoli kontinentální rivalkou. V pěstování a kultivaci byli Britové na svém studeném a vlhkém ostrově daleko za zbytkem Evropy a král Jiří se snažil vše dohnat.

Henryho otec byl v Kew správcem sadu. Byl to skromný muž a jeho nadřízení ho respektovali, jak jen může člověk respektovat pokorného sadaře. Pan Whittaker měl talent na pěstování stromů a měl k nim úctu. („Platí zemi za to, že ji využívají lépe než kdokoli jiný,“ říkával.) Jednou zachránil královu oblíbenou jabloň tím, že narouboval štěp z churavějícího stromu na zdravější kmen a důkladně jej zamazal hlínou. Nový štěp plodil ovoce hned příští rok a zanedlouho jej dával celé sudy. Pro tento zázrak dostal pan Whittaker od samotného krále přezdívku Jablečný mág.

Jablečný mág byl přes svůj talent jednoduchý muž s bojácnou ženou, ale nějakým způsobem se jim podařilo zplodit šest hrubých a násilných synů (včetně chlapce, jemuž se říkalo Postrach Richmondu, a dvou dalších, kteří skončili svůj život v hospodských rvačkách). Nejmladší Henry byl v některých ohledech nejdrsnější ze všech a asi to tak muselo být, aby mezi bratry přežil. Byl to tvrdohlavý a vytrvalý malý teriér, hubený a výbušný, který vždy snášel bití od svých bratrů se stoickým klidem a jehož neohroženost ostatní často zkoušeli a vyzývali ho k různým nepravostem. I bez svých bratrů byl Henry nebezpečný experimentátor, zapaloval ohně, běhal spořádaným hospodyním po střechách a dobíral si je a byl hrozbou pro menší děti – nikoho by nepřekvapilo, kdyby se dozvěděl, že tento chlapec jednoho dne spadl z kostelní věže nebo se utopil v Temži, i když se čirou náhodou nic z toho nikdy nestalo.

Ale na rozdíl od svých bratrů měl Henry i světlou stránku. Dvě, abychom byli přesní: byl inteligentní a zajímal se o stromy. Přeháněli bychom, kdybychom řekli, že k nim choval úctu jako jeho otec, ale zajímal se o ně, protože byly jednou z mála věcí v jeho chudobném životě, o kterých se dalo snadno něco naučit, a Henry už pochopil, že znalosti dávají člověku výhodu před ostatními. Pokud chtěl jeden přežít (a to Henry chtěl) a pokud chtěl opravdu zbohatnout (a to Henry opravdu chtěl), pak se musel naučit vše, co mohl. Latina, psaní, lukostřelba, jízda na koni, tanec – to vše bylo Henrymu nedostupné. Ale měl stromy a měl svého otce, Jablečného mága, který se trpělivě snažil mu své vědomosti předat.

A tak se Henry naučil vše o roubařských potřebách – jílu, vosku a nožích, a o záludnostech očkování, stahování kůry, štípání, výsadby a rozumného prořezávání. Poznal, jak přesazovat stromy na jaře, když je půda mokrá a hutná, a jak je přesadit na podzim, když je půda sypká a suchá. Zjistil, jak zakrýt a kůlem podepřít meruňky, aby je ochránil před větrem, jak šlechtit citrusy v oranžerii, jak kouřem zahnat plíseň na angreštu, jak amputovat napadené šlahouny fíků a kdy se už nesnažit. Naučil se sloupnout rozedranou kůru ze starého stromu a odhalit ho až na kost, bez sentimentality nebo výčitek svědomí, aby z něj znovu vykřesal život ještě na dalších dvanáct let.

Henry se od svého otce hodně naučil, i když se za něj styděl a připadalo mu, že je to slaboch. Pokud byl pan Whittaker skutečně Jablečným mágem, uvažoval Henry, tak proč se králův vděk neproměnil v bohatství? I hloupější byli bohatí – a bylo jich dost. Proč museli Whittakerovi pořád žít s prasaty, když se hned vedle rozkládaly širé zelené louky richmondského paláce a úhledné domky v Uličce družiček, kde si královnino služebnictvo vyspávalo ve francouzských pokrývkách? Henry jednou vyšplhal na zdobnou zahradní zeď a sledoval dámu v šatech barvy slonové kosti, jak se cvičí v drezuře na svém bezchybném bělouši, zatímco jí k tomu sluha hraje na housle, aby ji zabavil. I tak lidé žili, a přímo v Richmondu, a Whittakerovi přesto neměli ani podlahu.

Ale Henryho otec nikdy o nic vybraného neusiloval. Dostával stejně mizerný plat celých třicet let a ani jednou nic nenamítl, ani si nikdy nepostěžoval, že musí dlouhé hodiny pracovat venku i v tom nejhorším nečase, až si tak úplně zničil zdraví. Starý pan Whittaker procházel životem s nejvyšší opatrností, zvláště když jednal s lidmi výše postavenými – a on za výše postaveného považoval každého. Rozhodl se nikdy nikoho neurazit a nikdy nevyužít žádné výhody, i když se mu jako zralé broskve houpaly před nosem. Říkal svému synovi: „Henry, nebuď troufalý. Porazit ovci můžeš jen jednou. Ale když budeš opatrný, můžeš ji každý rok stříhat.“

Co mohl Henry od života očekávat, když měl otce tak poddajného a nenáročného, než to, co si sám vlastníma rukama urve? Muž musí vydělávat, začal si Henry říkat ve třinácti letech. Měl by porážet ovce každý den.

Ale kde ty ovce vzít?

A tehdy začal Henry Whittaker krást.

Zhruba v polovině sedmdesátých let osmnáctého století se ze zahrad v Kew stala botanická Noemova archa. Sbírky se pyšnily tisíci druhy rostlin a každý týden přiváželi nové – hortenzie z Dálného východu, magnolie z Číny, kapradiny ze Západní Indie. Navíc dostaly nového a velmi ambiciózního správce, sira Josepha Bankse, který se právě vrátil ze své triumfální cesty kolem světa, již podnikl jako hlavní botanik na HMS Endeavour kapitána Jamese Cooka. Banks pracoval bez nároku na honorář (zajímal se pouze o slávu britského impéria, jak prohlašoval, i když druzí naznačovali, že se nepatrně zajímá i o slávu sira Josepha Bankse). Sbíral rostliny se zuřivou vášní, zcela oddán myšlence vytvořit opravdu nevídanou národní zahradu.

Ach, sir Joseph Banks! Nádherný, všeho schopný, ambiciózní, soutěživý dobrodruh! Byl vším, čím Henryho otec nebyl. Požehnané dědictví ve výši šesti tisíc liber ročně z něj ve třiadvaceti letech udělalo jednoho z nejbohatších mužů v Anglii. Pravděpodobně byl i ten nejpohlednější. Klidně by mohl zbytek života strávit v nečinném blahobytu, ale místo toho se stal nejodvážnějším botanickým objevitelem – povolání, jež mu neubralo ani kousíček z jeho lesku a slávy. Banks zaplatil velkou část první Cookovy výpravy ze své kapsy, což mu zajistilo právo vzít na přecpanou loď dva černošské sluhy, dva bělošské sluhy, dalšího botanika, vědeckého sekretáře, dva kreslíře a párek italských chrtů. Banks sváděl tahitské královny, tančil s divochy nahý na plážích a sledoval, jak si pohanské dívky nechávají tetovat zadnice při svitu měsíce. Přivezl si domů do Anglie Tahiťana jménem Omai a držel si ho jako hračku, a přivezl také téměř čtyři tisíce exemplářů rostlin, z nichž dobrou polovinu vědecký svět ještě nikdy neviděl. Sir Joseph Banks byl nejslavnější a nejelegantnější muž v Anglii, a Henry ho bezmezně obdivoval.

Ale stejně ho okrádal.

Hlavně proto, že měl příležitost a že ta příležitost tak bila do očí. Banks nebyl v botanických kruzích proslulý jako velký sběratel, ale jako velký hamoun. Ušlechtilí botanikové se v té zdvořilé době obvykle o své objevy se svými kolegy volně dělili, ale Banks? Kdepak. Do Kew se sjížděli profesoři, hodnostáři a sběratelé z celého světa s pochopitelným očekáváním, že si odvezou semena a řízky, stejně jako vzorky z Banksova nezměrného herbáře – ale Banks je všechny odmítl.

Tuto vlastnost na Banksovi mladý Henry obdivoval (sám by se o svůj poklad také s nikým nedělil, tedy kdyby nějaký měl), ale brzy v rozhněvaných tvářích odvržených mezinárodních návštěvníků zahlédl svou příležitost. Čekal na ně hned za zahradní zdí a odchytával je při odchodu ze zahrady. Někteří tou dobou ještě sira Josepha Bankse proklínali, a to v němčině, francouzštině, holandštině či italštině. Henry je oslovil, zeptal se, jaké vzorky by potřebovali, a přislíbil je do týdne získat. Měl s sebou vždycky kousek papíru a tesařskou tužku. Pokud botanici nemluvili anglicky, nechal je Henry to, co potřebovali, nakreslit. Všichni byli výteční kresliči rostlin, takže pro ně bylo snadné své tužby objasnit. Později večer se Henry proplížil do skleníků, přímo pod nosem dělníkům, kteří za chladných nocí udržovali oheň v obřích kamnech, a pro svůj zisk ukradl požadovanou rostlinu.

Výtečně se na takový úkol hodil. Dokázal rostliny dobře rozeznat a byl mistrem v umění udržet řízky při životě. V zahradě byl dostatečně známou tváří, aby nevzbudil podezření, a šikovně po sobě zametal stopy. A navíc se zdálo, že snad vůbec nepotřebuje spát. Pracoval s otcem celý den v sadu a po nocích kradl – vzácné druhy, drahocenné druhy, střevíčníky, tropické orchideje, masožravé zázraky z Nového světa. Všechny kresby, které pro něj ti učení pánové nakreslili, si schovával a pak je studoval, dokud neznal každou tyčinku a pestík všech rostlin, po kterých svět toužil.

Henry úzkostlivě dbal na svou bezpečnost, jako všichni dobří zloději. Své tajemství nikomu nesvěřil a výdělky zahrabával do několika různých skrýší po celé zahradě. Nikdy z nich neutratil ani penny. Nechával své stříbro ladem v hlíně, jako kvalitní cibuli. Chtěl, aby se hromadilo, dokud nebude moci ze země doslova vyprýštit a koupit mu právo stát se bohatým mužem.

Do roka měl Henry několik stálých zákazníků. Jedním z nich byl starý pěstitel orchidejí z Pařížské botanické zahrady, který poskytl mladému chlapci pravděpodobně první kompliment v jeho životě: „Ty jsi ale užitečný chmatáček, viď!“ Za dva roky vedl Henry čilý obchod. Prodával rostliny nejen seriózním botanikům, ale také okruhu bohatých Londýňanů, kteří toužili po vzácných exemplářích pro své soukromé sbírky. Za tři roky ilegálně rozesílal botanické vzorky do Francie a Itálie, přičemž řízky zkušeně balil do mechu a vosku, aby měl jistotu, že cestu přežijí.

Po třech letech tohoto nedovoleného obohacování byl však Henry nakonec lapen, a to svým vlastním otcem.

Pan Whittaker měl obvykle tvrdý spánek, ale jedné noci si všiml, jak se po půlnoci jeho syn vykrádá z domu, a s těžkým srdcem plným otcovského podezření sledoval chlapce do skleníku a viděl, jak si vybírá svou kořist, ukradne ji a zručně zabalí. Okamžitě mu došlo, čeho se jeho syn dopouští.

Henryho otec své syny nikdy nebil, ani když si to zasloužili (což bylo často), a nezbil Henryho ani té noci. Ani chlapce přímo nekonfrontoval. Henry ani nevěděl, že byl přistižen. Ne, pan Whittaker udělal něco mnohem horšího. Hned druhý den ráno požádal o osobní schůzku se sirem Banksem. Nestávalo se často, že by chuďas jako Whittaker mohl žádat o schůzku urozeného džentlmena, jako byl sir Banks, ale Henryho otec si za třicet let neúnavné práce v Kew získal právě tolik úcty, že si tuto dotěrnost mohl dovolit, i kdyby jen pro tentokrát. Byl to chudý stařec, ale byl to také Jablečný mág, zachránce králova oblíbeného stromu, a ten titul mu zajistil přijetí.

Pan Whittaker přišel k siru Banksovi téměř po kolenou a s hlavou skloněnou jako kající se světec. Přiznal zahanbující pravdu o svém synovi, spolu se svým podezřením, že Henry pravděpodobně krade už léta. Nabídl svůj odchod z Kew jako trest, jen když ušetří Henryho vězení nebo jiné újmy. Jablečný mág slíbil, že odveze svou rodinu daleko od Kew a že Banks nebude už nikdy pošpiněn jménem Whittaker.

Banks – ohromen sadařovým silným smyslem pro čest – odmítl jeho rezignaci a nechal poslat pro mladého Henryho osobně. To byla opět neobvyklá událost. Pokud bylo zvláštní, že se sir Banks setkal ve své studovně s negramotným zahradníkem, bylo nevídané, že by se tamtéž setkal s jeho šestnáctiletým synem-zlodějem. Možná měl hocha jednoduše nechat zavřít. Ale krádež byla hrdelní zločin a děti mnohem mladší než Henry skončily na provaze pro mnohem menší prohřešky. I když byl útok na jeho sbírku pobuřující, Banks soucítil s otcem natolik, že se rozhodl věc vyšetřit sám, než povolá soudního zřízence.

Když ten problém vešel do Banksovy pracovny, ukázalo se, že je to vytáhlý, zrzavý mladík s tenkými rty, mléčně modrýma očima, širokými rameny a propadlým hrudníkem. Bledá pleť mu už zhrubla věčným pobytem na větru, dešti a slunci. Chlapec byl podvyživený, ale vysoký a měl velké ruce. Banks si všiml, že by z něj jednoho dne mohl vyrůst statný muž, kdyby dostával pořádně najíst.

Henry přesně nevěděl, proč byl povolán do Banksovy kanceláře, ale měl dost rozumu na to, aby očekával nejhorší, a byl opravdu vyděšený. Jen díky své obrovské tvrdohlavosti dokázal vejít, aniž by se viditelně třásl.

Pro lásku boží, ale jak nádherná to byla studovna! A jak úžasně byl sir Joseph Banks oblečen, ve své lesklé paruce a blyštivém černém sametovém obleku, bílých punčochách a s naleštěnými sponami na botách. Henry ještě ani neprošel dveřmi a už si v duchu ocenil zdobený mahagonový psací stůl, dychtivě si prohlédl drahé vitríny naskládané na všech policích a stihl i s obdivem pohlédnout na vydařený portrét kapitána Jamese Cooka. U všech ďasů, jenom rám toho portrétu musel stát aspoň devadesát liber!

Koniec ukážky

Table of Contents

Část první

Kapitola první

Část druhá

Část třetí

Část čtvrtá

Část pátá