Cold Case: Försvunnen

Copyright © Tina Frennstedt, 2019

Translation © Petra Hesová, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN 978-80-7565-817-3

Věnováno Alison

STŘEDA 7. ÚNORA 2018

Skånské pobřeží bičoval hurikán Rut. S burácením vtrhl mezi borovice před domem, odkud se ozývaly hlasité rány padajících větví.

Linnea Håkanssonová rozsvítila lampičku na nočním stolku a šla k oknu. Z chladného průvanu ji studila špička nosu. Bylo slyšet, jak lano na vlajkovém stožáru zběsile tluče o žerď. Loni, během prvního léta, které tu prožili, uhodil do jedné z borovic blesk. Rozštípl ji na dvě poloviny a ona pak dopadla přímo na sousedův dům. Od té doby přistupovala Linnea k vzrostlým jehličnanům s napjatou obezřetností. Stáhla roletu, vyšla z pokoje a zamířila po schůdcích do kuchyně dát vařit vodu na čaj.

V duchu si představovala, jaká bouře se musela rozpoutat dole u moře a jak mohutné vlny zaplavují a strhávají do vody pás pobřeží.

S vyluhovaným čajem se uvelebila na velké šedé pohovce v obývacím pokoji a zachumlala se do deky. Do domu se opřel další prudký poryv větru, jako by se smršť nehodlala spokojit s tím, že zůstane za dveřmi. Ze všech koutů se ozýval skřípot a hvízdání meluzíny.

Ve zprávách ukazovali záběry z centra Malmö, na kterých se ve vzduchu nekontrolovatelně kymácel stavební jeřáb. Všechny budovy v okolí museli vyklidit.

Linnea zaslechla škrábání, zvedla oči od televize a zahleděla se k oknu. Něco se o něj otíralo. Roleta povlávala v průvanu a světla začala blikat. Linnea vstala, obešla kuchyň a vydala se do předsíně. Zabloudila přitom pohledem ke dveřím.

Věděla, že Mats bude brzy volat. Oba dnes absolvovali služební cestu. Ona musela do hotelu Clarion v Umeå a vrátila se domů pozdě. Děti přespávají u manželových rodičů. Špatně se to časově sešlo. Když se stěhovali, nebyla připravená na to, jaké to je bydlet v přízemním domě. Z ulice bylo velkými okny vidět přímo dovnitř, a to hlavně v zimě. Měla pocit, jako by se pohybovala v obrovském akváriu obklopeném ze všech stran borovicemi.

Koutkem oka zaznamenala velké stříbřité hodiny nad dveřmi do kuchyně. Blížila se devátá večer, takže zamířila do koupelny, aby se přichystala na noc. Hnědou ofinu umravnila čelenkou a namazala si obličej krémem.

Když se ozvala hlasitá rána, chytila se umyvadla.

Ta borovice. Už je to tady, zřítila se nám na barák. Linnea zavřela kohoutek a obezřetně vykročila směrem ke kuchyni. Světlo znovu zablikalo. Zvedla oči ke stropu, kudy by strom prorazil díru dovnitř, ale všechno bylo jako obvykle. Jak se blížila do předsíně, šumění lesa zesilovalo. Ze zádveří se ozývaly rány. Linnea přitiskla ucho ke dveřím, pak si otevřela a začala šátrat po vypínači. V chodbě se do ní okamžitě dala zima. Zdejší okno se rozletělo dokořán. Úlevou si párkrát zhluboka oddechla. Rozkývaná pouliční lampa ji oslňovala neklidným světlem. Linnea okno zavřela a zajistila.

Venku nechala rozsvíceno a pak nastavila kód poplašného zařízení v předsíni i v kuchyni.

Cestou do ložnice zaslechla další škrábání o sklo. Jak se na takové bydlení vůbec dá zvyknout? Rázně zamířila k oknu a odhrnula roletu. Potom přilepila obličej na studené sklo a zahleděla se ven. Venku na zahrádce u malého hnědého přístěnku postřehla pohyb. Zaostřila, ale stín zmizel. Asi srnka, řekla si. Byla to srna, nic víc. Dál už se tou zpropadenou bouří nebude zabývat, rozhodla se. Když došla do ložnice, zaklapla za sebou dveře, aby vytěsnila veškerý hluk zvenku, a sundala z postele přehoz.

Zazvonil jí telefon. Přes lůžko se po něm natáhla a hovor přijala.

Mats po hlase poznal, že je vynervovaná.

„To jen ta děsná bouřka. Samé kvílení a rány, světlo se rozsvěcuje a zhasíná. Copak to nikdy neskončí? A zrovna, když jsem si chtěla jít lehnout, tak se okno v chodbě rozletělo dokořán.“

„Já vím,“ podotkl Mats. „Však varovali, aby lidi nikam nejezdili. Zítra to okno spravím.“

Chvilku si povídali a Linnea cítila, jak se začíná pomalu uklidňovat. Když se rozloučili, sáhla po knize a dala se do čtení. Pak však uprostřed věty světlo znovu zablikalo a místnost se ponořila do tmy. Linnea knížku odložila a pak tiše seděla a jen poslouchala, jak venku stále zuří bouře.

To mi tak ještě scházelo.

S hlasitým povzdechem vstala, zapnula na mobilu kapesní svítilnu a vydala se k oknu. Světla před sousedovic domem také zhasla. Linnea se sklonila, vytáhla ze zásuvky v nočním stolku krabičku zápalek, na parapet postavila stříbrný svícen a znovu si vlezla pod deku. Plamínek v průvanu plápolal.

Zavolala Matsovi.

„Tak teď už vypadl i proud. Ještěže mám nabitý telefon.“

Zatoužila, aby s ní doma byly děti. Postrádalo to logiku, jenže ona se vždycky cítila uvolněněji a bezpečněji, když je měla poblíž. Mats ji ujišťoval, že proud zase brzy naskočí.

Linnea se snažila vichřici venku nevnímat a v duchu si opakovala, jak to bude fajn, až se zítra vyčasí. Pak vstala, sfoukla svíčku a znovu si zalezla pod deku.

Když se slabounký šramot zpoza dveří do ložnice ozval poprvé, jen se v posteli převalila. Tělo měla ztěžklé, spala neklidně.

Napodruhé se ale probrala dokonale.

Pokusila se rozsvítit lampičku na nočním stolku, pak jí však došlo, že stále nejde proud. Silné světlo displeje na mobilu ji oslňovalo. Bylo půl šesté ráno. Položila si telefon na břicho. Venku bouře dál lomcovala borovicemi.

Skřípání se ozvalo nanovo. A zase. Tentokrát však zřetelněji a doléhalo k ní z obývacího pokoje.

Linnea se pomalu posunula k pelesti a pomyslela na otevřené okno. Že by se rozletělo znovu a dostala se dovnitř kočka? Jenže kočky nenosí boty.

Podobný skřípot už je s Matsem jednou probudil. Posléze zjistili, že to byla uvolněná parketa. Na internetu se dočetli, že parkety umístěné na dřevěný podklad pracují a při otevřených oknech a zapnutém topení může kolísání teploty způsobit zvuky připomínající kroky na podlaze.

Tenkrát se sami sobě smáli, teď však Linnea neměla na smích ani pomyšlení. Byla nabuzená a přitom vyčerpaná. V hlavě jí hučelo a srdce se rozbušilo tak prudce, až to bolelo. Promnula si oči a pak se popleskala po tvářích, aby se probrala.

Když se kroky přiblížily ke dveřím, neváhala. Shýbla se, vytáhla zpod postele baseballovou pálku, načež se zvolna přesunula do nohou postele, zastrčila si iPhone s rozsvícenou svítilnou za gumičku spodního prádla a tiše vyčkávala. Znovu se zřetelně ozvaly kroky.

Zlost, která ji popadla včera večer, byla zpět. Co má nějaký zloděj co pohledávat u ní v ložnici? Polehoučku, neslyšně se vztyčila, udělala dva obezřetné kroky vlevo, aby ji kryly dveře, a přichystala se. S pocitem, že to nemůže být pravda, a zároveň s panickou hrůzou sledovala, jak se klika u dveří do ložnice pohybuje směrem dolů. Když se dveře otevřely, Linnea překvapivě pevnou rukou pozvedla pálku. V temnotě se před ní z profilu rýsovala zamaskovaná postava muže. Světlo baterky ji v příští vteřině prozradí. Když muž udělal krok směrem k posteli, Linnea zaječela a přitom ho ze všech sil praštila do hlavy.

Úder dopadl z boku. Lupič se nezmohl na nic, jen zaskučel a skácel se na zem. Při pádu shodil ze stolku sklenici s vodou. Chytil se za lebku a cosi mu vypadlo z rukou. Na podlaze se zablýskl nůž. Linnea se k němu naklonila a ucítila čpavý pach cigaret. Prudce odstrčila křídlo dveří, udělala výpad vpřed a přetáhla útočníka pálkou přes záda.

Když zaslechla, že se muž pokouší něco říct, uhodila ho znovu. V tu chvíli jí vyklouzl mobil a upadl na podlahu. Ve výhledu jí sice bránil pohyb útočníkových rukou, ale část jeho obličeje světlo telefonu přece jen ozářilo. Nebyla to maska. Linnea si zaraženě uvědomila, že dotyčný má tvář namalovanou načerno a přímo ze tmy na ni upřeně hledí dvě oční bělma.

Muž se po ní sápal rukama a chytil ji za nohu, ale Linnea ho ze sebe skopla a podařilo se jí utéct do obývacího pokoje.

Hnala se kuchyní ven do chodby. V prstech křečovitě svírala pálku. Zpovzdálí k ní doléhaly zvuky toho, jak se útočník sune po podlaze. Jistou rukou si odemkla a rozrazila hlavní dveře. Spustil se alarm.

Rozběhla se k vedlejšímu domu, kde žil postarší manželský pár. Měli zhasnuto. Bosky přelezla plot, dorazila ke dveřím a začala na ně bušit.

„Pomozte mi, pomoc!“ křičela.

Její volání pohltila vichřice a u sousedů podle všeho stejně nikdo nebyl. Dveřmi jejího domu tloukl vítr a alarm se odmlčel, jako by ho někdo zastavil. Linnea si netroufala dál čekat, a tak se otočila a utíkala do zahrady. Když přeskakovala plot, všimla si, že útočník stojí mezi dveřmi. Prchala ulicí pryč a přitom se chvílemi ohlížela přes rameno. Všude panovala tma a vichr dorážel ze všech stran. S baseballovou pálkou v rukou se vydala po pěší stezce do borového lesíka.

Po cestě k moři stály další domy, takže zamířila k nim. Noční košili jí rval vítr, do bosých nohou ji šlehalo mlází a zakopávala o popadané větve.

Po chvíli se zastavila, aby popadla dech. Chodidla měla rozbolavělá. V měsíčním světle se zaleskla střecha domu. Nebylo to k ní ani sto metrů. Linnea se rozhlížela, věděla, že útočník je někde tady venku a jde po ní. Pryč, musí odsud pryč.

„Pomozte mi, prosím vás,“ chtěla vykřiknout, když stanula před domem.

Jenže jí selhal hlas. Místo něj se ozývalo jen přerývané lapání po dechu. Otočila se a pokračovala dolů k vodě. Přes cestu ležela tlustá větev, a tak se Linnea spustila na všechny čtyři a podlezla ji. Když s dlaněmi od bláta zase vstala, všimla si mezi stromy stříšky plážového domku.

Musím na to jinak, blesklo jí hlavou. Otevřená pláž a rozbouřené moře se jí jevily jako vysvobození a slepá ulička zároveň.

Zdolala první val naplavenin, pak pod nohama ucítila dřevěná prkna chodníku a běžela za jednu z plážových chatek. Ocitla se ve výhodě, věděla, jak snadno se tady člověk ztratí. Táhlo ji to dál mezi domky, a tak opatrně vykročila po zmrzlém písku vpřed. Moře burácelo a o vysoké rákosí, kterým byl okraj břehu porostlý, se pořezala. Začínaly jí docházet síly. Když se tu na chvilku někde ukryje, třeba to pronásledovatel vzdá a ona bude moct podél rákosí doběhnout zkratkou lesem až k dalším domům opodál.

Vylezla na verandu před chatkou, přitáhla si nohy k tělu a mezi rozbolavělá kolena si zastrčila baseballovou pálku. Jednou rukou si obemkla chvějící se nohy a klouby té druhé si přitiskla k ústům. Po obloze se ohromnou rychlostí honily mraky a na mořské hladině se zrcadlil odraz měsíce.

Po zádech se jí řinuly potoky potu, který studil a hřál zároveň.

Začala ji zmáhat únava. Musí být pomalu sedm ráno, pomyslela si a přitom se zoufale modlila, aby se poblíž co nejdřív objevil nějaký běžec nebo pejskař.

Linnea si položila hlavu na kolena. Když zaslechla udýchané funění, kousla se do stehna. Pak zvedla oči.

Přímo na ni upřeně hleděly dvě bílé tečky.

Kontrolka bezpečnostního pásu na stropě zhasla na znamení toho, že při své cestě na letiště Sturup dosáhli letové hladiny. Letadlo bylo poloprázdné. Kriminální inspektorka Therese Hjalmarssonová neboli Tess, jak ji oslovovali všichni kromě její matky, si sklopila sedadlo. Hlášení o vraždě Linney Håkanssonové z Höllvikenu přišlo krátce po osmé hodině ráno. Přerušili kvůli tomu poradu týmu pro vyšetřování odložených případů a Tess musela chytit první zpáteční letadlo do Malmö.

Těla bez známek života u plážové chatky si jako první všimla žena, která šla vyvenčit psa. Když vyšly najevo podrobnosti, netrvalo dlouho a na policejním ředitelství v Malmö se strhl poplach. Přepadení totiž vykazovalo zlověstnou podobnost se zločiny vraha a násilníka, po kterém dánská policie marně pásla už přes deset let. Je možné, že se po několika letech nečinnosti znovu ohlásil – a tentokrát na švédské straně průlivu? Policie v Malmö musela k už tak dlouhému seznamu závažných trestných činů, které město během posledního roku zasáhly, přidat další případ znásilnění a vraždy.

Tess vyhlédla z okna na křídlo. Do očí jí svítilo slunce, a tak stáhla clonu. Nemohla se zbavit představy Linney Håkanssonové, jak dnes brzy ráno jenom v noční košili prchá před pronásledovatelem dolů k moři.

Tess chápala, proč ji povolali. Bude potřeba nasadit veškerý dostupný personál. Jenže to také znamenalo, že ona se svým oddělením odložených případů musí odejít od vlastní rozdělané práce.

Jako vedoucí malé skupinky slíbila svým lidem i sobě, že konečně řádně prošetří několik pomníčků, které dlouho čekají na vyřešení. Přislíbilo jim to i vedení. Teď však jejich plány zhatilo podezření, že narazili na sériového násilníka.

Letadlem zacloumal poryv větru. Tess odhrnula z okna clonu a sledovala, jak se kolem míhají znepokojivá mračna. Rozzuřený orkán Rut se přihnal od jihozápadu a cestou nad Skåne sílil. Ve zprávách hlásili, že se jedná o jednu z nejhorších bouří za posledních padesát let, horší než Gudrun i Per.

Tess cítila v uších pokles tlaku, a tak otevřela ústa. Motory utichly, ztratily rychlost a několik vteřin se zdálo, jako by ve vzduchu stáli zcela bez hnutí. Tess se bezděčně chytila opěrky sedadla. Z létání strach neměla. Spíš naopak – měla výšky ráda, líbil se jí nadhled, který skýtaly, a vždycky si vybírala místo u okna. Ale tentokrát byly otřesy i na její vkus trochu příliš. Motory znovu zabraly a letadlo začalo stoupat.

Při další turbulenci to na palubě začalo šumět a žena v řadě za ní se neklidně zachichotala. Její synek do toho pobaveně výskal: „Mamí, mamí, my jedeme na horský dráze.“

Uličkou právě procházela letuška.

„Nějaké přání?“

„Trochu menší turbulence by nebyly?“

Tess k ženě s úsměvem zvedla oči. Dokud posádka funguje a obchází kolem, tak to určitě nemůže být tak zlé. Letuška měla na jmenovce napsáno „Anette“. Přidřepla si v uličce směrem k sedadlu. Tess se po očku rozhlédla.

„Víte, ty otřesy nejsou nic nebezpečného. A tohle navíc vůbec nic není, abyste věděla. Loni jsem letěla do Kostariky a tam byste teprve viděla, jak vypadá pořádná turbulence.“

Letuška na Tess mrkla a posunkem rozvlněné ruky naznačila, jak to tehdy letadlem házelo.

„Největší pozor je potřeba dát hlavně při startu a při přistání,“ zašeptala a vztyčila se.

Přistávat budou za čtvrt hodiny. Tess si zkoušela představit, jak špatné to tehdy na Kostarice mohlo být. Letadlo se znovu několikrát otřáslo. Po prvním propadu vzduchem zavládlo na palubě hrobové ticho. Na špičce křídla blikalo světlo a v dálce si Tess všimla jiného letadla, které mělo namířeno opačným směrem. Mezi mračny zahlédla ovál jezera. Další zacukání, jako když obstarožní výtah uvízne mezi patry.

Tess zmáčknutím tlačítka uvedla sedadlo do původní polohy. Byla celá rozlámaná. Kéž by si ráno stihla zajít do posilovny.

Do hukotu motoru se ozvalo cinknutí, po němž se po palubě rozlehl letuščin hlas. „Dámy a pánové, brzy budeme přistávat na letišti Sturup v Malmö. Posádka a kapitán…“ Motory zabraly a letoun začal prudce sestupovat nad namrzlé skånské louky, jezera a aleje.

Teď se musíme hlavně dostat skrz bouři, pomyslela si Tess. Pilot zatočil a namířil stroj k rovinatému terénu v okolí Sturupu.

Když proletěli první tenčí vrstvou mračen, opřel se do letadla opět silný vítr. Jakmile se země přiblížila na dohled, motory zpomalily. Kvůli prudkému brždění se zdálo, že vzápětí havarují. Vysunul se podvozek a letadlo ve vzduchu poskočilo.

Tess zahlédla nejjižnější cíp Skåne až ke Smygehuku. Samotný konec Švédska se halil do neprostupné šedi. Vzadu se kvůli náhlé změně tlaku rozvřískalo dítě. Cestující, většinou byznysmeni, se začali chystat, aby mohli z letadla co nejrychleji vystoupit. Ke křiku se vzápětí přidalo další miminko.

Plastová lahev v přihrádce sedadla před ní se kvůli podtlaku zmačkala. Ve snaze ulevit zalehlým uším začala Tess otvírat ústa. Letounem smýkl další větrný poryv. K zemi jim stále ještě zbývalo několik stovek metrů.

Tess si prohrábla rukou zesvětlené vlasy. Nakláněli se doleva i doprava, jako by se převraceli ze strany na stranu v nějaké obrovské houpačce. Sledovala přibližující se zem a začala odpočítávat.

Pět. Čtyři. Tři. Dva. Jedna.

Kola zprudka dosedla na dráhu a stroj třikrát nadskočil, až se dvířka v jednom z úložných prostorů s prásknutím otevřela. Tess se zapřela rukou o sedadlo před sebou. Zařízl se jí bezpečnostní pás a ona zadoufala, že přistávací dráha bude dost dlouhá na to, aby pilot stačil stroj zastavit. Dokonce i přísně působící podnikatel naproti přes uličku vypadal nesvůj, a když letadlo konečně zůstalo bez hnutí stát a kontrolka pásu zhasla, oběma se svorně ulevilo.

Tess si zapnula telefon. Pět nových textovek. Jedna od kolegyně Marie Erlingové: „Čekám venku na parkovišti.“ A čtyři od Eleni. Při pohledu na ně ji zaplavila únava. Eleni své číslo do telefonu uložila sama a překřtila se na „Agapimo“ – řecky miláček. Tess zprávy jen zběžně prolétla.

Za oknem vládl šedý podvečer. Tess vystoupila z letadla jako první. Cestou přes zadní východ s uštěpačným úsměvem zamávala letušce Anette pomačkanou plastovou lahví.

„Stlačená na placku, jako moje uši.“

„Ano,“ podotkla žena. „Dnes kapitán přistál kapku drsněji, v silném větru to tak bývá. Ale buďme rádi, že nás sem vůbec pustili. Brzy kvůli počasí celé letiště uzavřou.“

Tess si navlékla černou koženou bundu, sešla po schůdcích z letadla na ranvej a zamířila okolo křídla pryč. Tvář jí začal bičovat déšť, a tak si schovala hlavu pod noviny a vyrazila cestou po schodech k terminálům.

„Hjalmarssonová.“

Kriminální inspektorka Marie Erlingová odlepila oči od telefonu. Tess za sebou v silném větru zabouchla dveře od auta.

„Die nächste Möglichkeit links zum großen Gegenstein nehmen.“

Marie Erlingová vypnula navigaci, která se zasekla a fungovala jen v němčině, načež za zuřivého přežvykování vyjela z parkoviště. Na podlaze ležely papírky od karamel a umělohmotná krabička s nedojedeným krevetovým chlebíčkem.

Marie rozbalila další bonbón a přidala na hlasitosti autorádia.

„Co vůbec pohledávala v chatě na pláži? Když je venku nejhorší bouře za posledních padesát let.“

„Někdo ji musel honit. Podle ženy, co ji našla, na ni byl hrozný pohled: znásilněná a ubitá k smrti vlastní baseballovou pálkou.“

„A co manžel…?“

„Na konferenci v Sundsvallu. To on nám potvrdil, že pálka byla její. Podle něj se jeho žena strašně bála tmy, a když byla někdy doma sama, schovávala si ji pod postel.“

Marie si povzdechla.

„Sakra, to je zlej sen.“

„Ostraha, kterou vyslala na místo bezpečnostní firma, tam dorazila těsně po šesté ráno a našla dům prázdný. Nešel proud. A podle první hlídky byly v ložnici známky po násilí a zápase.“

„A proč si vůbec myslíme, že jde o toho Dána? Vždyť ten násilník z Valby přece řádil před spoustou let.“

„Jeden z dánských vyšetřovatelů, který na případu pracoval, nás na něj upozornil, protože si všiml podobností: žena středního věku napadená ve vlastním domě. Vilová čtvrť. Časně zrána, před šestou hodinou. Nezanechal po sobě stopy. Přesně takhle to vypadalo v Kodani v případě násilníka z Valby. Dvě z jeho znásilnění skončila vraždou.“

Marie si strčila do pusy další karamelu.

„Proboha, z toho se všichni zblázní.“

Tess se po ní ohlédla.

„Honí tě mlsná?“

„Šíleně mě pálí žáha, takže musím v jednom kuse jíst,“ opáčila Marie a prudce odbočila na silnici E65 směr Malmö. „S trochou štěstí už bude zase průjezdná. Cestou sem jeden pruh uzavřeli, protože z náklaďáku uletěla plachta a část nákladu se vysypala ven.“

S nadávkami na adresu služebního auta a jeho mizerného zrychlení Marie jednou rukou listovala seznamem skladeb v iPhonu.

Tess zavrtěla hlavou. Cestu z Höllvikenu odřídí sama.

V reproduktorech se rozezněla píseň z Mariina Spotify. Průrazné kytarové sólo dalo vzpomenout na nýtované opasky a kytary ve tvaru véčka.

„To je Krokus z osmdesátýho roku. Nejvíc nedoceněná kapela všech dob,“ podotkla Marie a začala si bubnovat o volant.

Tess se pokoušela zpěvákův ukřičený projev vytěsnit. V autě bylo teplo a zpod Mariina rukávu vyčnívala hlava rohaté příšery s očima, z nichž sršel oheň, a doprovodným textem „Motörhead: Death or Glory“.

V porovnání s ním působilo Tessino vlastní tetování – keltský symbol lásky s písmenem A, vyvedený na krku – jako nevinnost sama. A teď při zpětném pohledu navíc jako dost velká lehkomyslnost. Pořídila si ho před několika lety, když byly s Angelou v Kodani. Angela měla stejný, jen s písmenem T. Bůh ví, jestli už se ho nezbavila.

Cesta ubíhala beze slova a Tess hleděla na rovinatou krajinu okolo silnice. Všimla si velké vesnické usedlosti s alejí lemovanou pahýly čerstvě ořezaných vrb. Tráva na polích byla polehlá a keře i stromy se v prudkém větru ohýbaly. Tess si vzpomněla na matku a její nový dům nedaleko odsud, kam se od rozvodu ještě nebyla podívat.

Před nimi se vynořila hradba tmavomodrých mračen a záhy jim přední sklo zasypalo mohutné krupobití. Když po několika minutách ustoupilo, právě vjížděly do Höllvikenu. Na kruhovém objezdu jim z chodníku vstoupil muž přímo pod kola.

Marie dupla na brzdu, rozrazila dveře od auta a vyběhla ven.

„Vidíš tady snad nějakej přechod, nebo co? Protože když jsem se koukala naposled, tak tady, do prdele, žádnej nebyl!“

Muž poděšeně ustoupil.

„Nebo jsme snad já i moje auto neviditelný?“

Chlapík omluvně zvedl ruce.

„Ne, to ne, promiňte.“

Tess otevřela dveře a pokynula Marii, aby šla zpátky.

„No tak, pojď,“ vybídla ji a zavrtěla hlavou.

Velká část pláže v Höllvikenu byla zavřená. Technici právě prohlíželi chatku a pročesávali stezku.

V lesíku to po noční bouři vypadalo jako na bitevním poli, všude ležely křížem krážem popadané větve. Práci a hledání stop jim ztěžoval přetrvávající silný vítr.

Tess svírala zábradlí na verandě tyrkysové chatky tak pevně, až jí z toho bělaly klouby. Představovala si, jak se žena ve snaze ukrýt se před násilníkem choulí přede dveřmi natřenými načerveno. Jakou úzkost asi musela prožívat, i zoufalou naději, že se pronásledovatele podařilo setřást. Na prkenné podlaze zůstaly po útoku krvavé stříkance.

Zazvonil jí telefon. Byl to policejní asistent Adam Wikman, který byl na oddělení závažné kriminality nováčkem a doufal ve stálé místo.

„Víme o té ženě něco víc?“ zeptala se Tess.

„Linnea Håkanssonová, třicet sedm let. Pracovala jako marketingová vedoucí v hotelu Clarion v Malmö. Žila spořádaný život, manžel Mats, se kterým byla spoustu let, a dvě děti. Ty na dnešek přespávaly u babičky. Včera byla na služební cestě v Umeå. S mužem naposledy v kontaktu telefonicky. Nemá záznam v trestním rejstříku a nevíme ani o žádných nepřátelích. Dobrá fyzická kondice, výška 176 cm. Potřebuje šéfová ještě něco?“

Tess chvíli mlčela, než jí došlo, že otázka byla mířena na ni.

„Ne, takhle to stačí. Díky.“

„Hrozný pohled,“ pokračoval Adam. „Asi před hodinkou jsem tam byl.“

„Vážně? A proč?“

„Když už jsme byli na výjezdu, tak jsem chtěl vidět místo činu na vlastní oči. To je důležité, když člověka čeká práce na něčem novém.“

Tess ctižádostivému asistentovi poděkovala a zavěsila. Znovu si začala prohlížet chatku.

Stalo se to před pouhými několika hodinami.

Hovory s místními zatím k ničemu nevedly. Jeden ze sousedů prý nejspíš zaslechl ženský křik, ale kvůli počasí se nedalo odhadnout, odkud zvuk přicházel. Když vstal, aby se podíval z okna, vypadalo všechno jako obvykle.

Pachatel musel Linneu zaskočit v domě. Věděl snad, že je tam sama? Co by se stalo, kdyby s ní byly i děti?

Před očima jí prokmitl Timův obličej. Myšlenku na něj zaplašila. Teď ne.

Tess se otočila a zadívala se do dálky na vodní hladinu. Všechno napovídalo tomu, že se Linnea dala na útěk k pláži a muž se vydal za ní. Jak by se zachovala ona sama, kdyby ji sem někdo jednoho osamělého rána za bouře pronásledoval? Moře před chatkami na pobřeží působilo jako temná, neproniknutelná stěna. Tess si vzpomněla na kurzy zvládání krizových situací, jimiž prošla. Jestliže je policista neozbrojený, popřípadě se protivník ukáže jako příliš silný, je prvním východiskem útěk. Druhým je najít si úkryt. A teprve tím posledním přejít do útoku.

Linnee patrně nezbylo nic jiného než nejdřív zvolit třetí možnost a útokem začít. Následoval útěk a patrně až nakonec snaha se někde schovat.

Tess zavřela oči. Linneina fotografie se jí vpálila na sítnici, viděla, jak tmavovláska prchá lesem. Našli ji bez bot, takže musela v mrazivém vichru klopýtat bosá.

Konec ukázky

Table of Contents

Středa 7. února 2018