My Favorite Half-Night Stand

Copyright © Christina Hobbs a Lauren Billings, 2018

Translation © Richard Janda, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN 978-80-7565-837-1

Pro všechny přátele C. L.,

kteří nám pomohli proplout

žraloky se hemžícími vodami

internetových seznamek.

Kapitola první

Melinda

Moje nejlepší kamarádka na základní škole Alison Kimová byla úplný blázen do koní. Prostě koňačka – určitě takové znáte. Pravidelně chodila na hodiny jezdectví, do školy nosila kovbojské boty a vždycky jste z ní cítili stáje. Na tom nebylo nutně něco špatného, jen to bylo mezi žáky middletonské základky poněkud nezvyklé. Stěny jejího pokojíku pokrývaly obrázky koní, většinu jejího oblečení zdobily koňské motivy. Měla spoustu sběratelských kartiček a figurek. Ta holka tím naprosto žila a v podstatě kdykoli dokázala odpovědět na každou koňáckou otázku nebo odříkat cokoli spojeného s jezdectvím.

Věděli jste, že kůň dokáže běhat už pouhých šest hodin po narození? Ani nápad.

Co jejich zuby – věděli jste, že zuby zabírají v hlavě koně více prostoru než jeho mozek? Tak to jsem taky nevěděla.

Většina holčiček je někdy něčím posedlá a obvykle se nad tím nikdo moc nepozastavuje. Poměrně běžná jsou štěňata. K často zbožňovaným věcem patří také princezny. Posedlost chlapeckými hudebními skupinami lze očekávat. A loudit z rodičů poníka či jednorožce je docela normální.

Já jsem normální nebyla asi nikdy. Já byla posedlá sériovými vrahy.

Přesněji řečeno jsem byla posedlá představou sériových vražedkyň. Když člověk uslyší spojení sériový vrah, naprostá většina lidí si zřejmě představí muže. Nic překvapivého, to si nemusíme nalhávat; muži jsou zodpovědní přinejmenším za dvaadevadesát procent veškerého zla, k němuž na světě dochází. Ženy byly po dlouhá staletí sociálně naprogramované k tomu, aby se o někoho staraly, aby fungovaly jako ochránkyně a citová spojení; takže když uslyšíme o ženě, která život bere, namísto aby ho dávala, vyvolává to v nás instinktivně šok.

Tato konkrétní fascinace u mě začala přibližně v době, kdy jsem v sedmé třídě hrála ve školním divadle Lizzie Bordenovou. Jednalo se o původní muzikál, o duchovní dítě našeho – mírně řečeno – excentrického učitele, a já dostala hlavní roli. Před tím byla představa vraždy v mojí mysli vágní a beztvará. Jenže jsem byla pečlivou žákyní a zhltala jsem všechno, co jsem o Lizzie Bordenové dokázala zjistit: hrůzné vraždy provedené sekerou, dramatický proces, zproštění obvinění. Skutečnost, že ony vraždy zůstávají dodnes nevyřešené, stačila na to, aby ve mně vzbudila patřičný zájem. Co činí mužský mozek nejen agresivnějším, ale také náchylnějším k sériovému násilí, a co spouští tentýž mechanismus u ženy? Právě proto jsem coby puberťačka o tomto tématu přečetla každou knížku, kterou se mi podařilo sehnat, zhlédla snad každý pořad o zločinech a záhadách a dnes vyučuji kriminologii na Kalifornské univerzitě v Santa Barbaře a momentálně pracuji na vlastní knize o té ženě, která mne v dětství tak fascinovala.

Pravděpodobně i proto popíjím se svými čtyřmi striktně platonickými nejlepšími kamarády, místo abych si užívala na skutečném rande.

Žádný chlap nechce na prvním setkání od ženy slyšet: „Diplomku jsem psala na téma genderových rozdílů u sériových vrahů.“

„Melindo.“

„Mel?“

Můj mozek zachytí nejdříve Edův hlas a poté se zaměří na Reidův. „Jo?“

Z protější strany stolu se na mě kření Reid Campbell, jeden z těch striktně platonických nejlepších kamarádů a důvod toho, proč tady dnes večer slavíme, a navíc muž, jehož genetika ignorovala interní sdělení, že být zároveň velmi chytrý a krásný není férové.

„Vytáhneš si kartičku, nebo hodláš celý večer zírat s otevřenou pusou na tu stěnu?“ Stále čeká, stále se usmívá. Teprve teď si všimnu hrací desky na stole a barevných peněz, které začíná rozdávat.

Podle všeho jsem ve chvíli, kdy jsem se duchem toulala úplně jinde, bezděčně souhlasila, že si zahraju Monopoly. „Fuj, chlapi. Už zase?“

Reid, jenž je z nějakého důvodu vždycky bankéř, ke mně znovu zvedne modré oči s výrazem falešné ublíženosti. „Ale jdi. Nesnaž se ani předstírat, že to nehraješ ráda. Získání monopolu na Park Place nebo Boardwalk ti působí nemravně velkou radost.“

„Byla jsem do toho zblázněná, když mi bylo deset. A ještě před dvěma roky jsem to v pohodě snesla,“ odpovím. „Proč to ale pořád hrajeme, když to pokaždé skončí stejně?“

„Co tím myslíš, že to pokaždé skončí stejně?“ Ed (či Stephen Edward D’Onofrio, jak to prosazuje jeho matka) si přitáhne židli vlevo vedle mě. S divokou kšticí nazrzle hnědých kudrnatých vlasů vždycky vypadá, jako by buď právě vstal, nebo měl jít do postele.

„Takže zaprvé,“ spustím, „Reid je vždycky cylindr, ty jsi auto, Alex je loď, Chris je bota a já jsem pes. Jdeš asi tak dvanáctkrát na záchod, když zrovna přijdeš na řadu, takže všichni musíme čekat. Chris si křečkuje peníze a pak se se naštve, když stoupne na Alexovy hotely. Reid kupuje jenom veřejné služby, ale i tak nám to všem nandá. A já se začnu nudit a skončím asi tak šest hodin před koncem téhle nekonečné hry.“

„To není pravda,“ ohradí se Ed. „Posledně jsem skončil já a Chris skoupil všechny oranžové nemovitosti, aby se Alexovi pomstil za ten narozeninový dort ve tvaru kohouta.“

„Bože, to byl skvělý dort,“ řekne Alex, tmavé oči sklopené, jak se pod vousy směje. „Stál za to, i když mně Chris pak dva týdny dával sůl do piva.“

„Nejlepší na tom bylo,“ odvětí Chris, „že jsi nikdy nečekal, že ti ji tam nasypu znovu.“

Svým typickým způsobem, aniž se nechá vyrušit od svého záměru, se ozve Reid, jenž si urovnává své karty. „Pravidla pro dnešní večer byla jasná: já slavím, já vybírám.“

Jednohlasně zaúpíme, jelikož má pravdu. Reid i Ed se zabývají neurovědou, na stejné univerzitě jako já, ale zatímco Ed pracuje jako postdoktorandský badatel v Reidově laboratoři, Reid je čerstvě jmenovaný docent, který právě získal definitivu. A tahle definitiva je důvodem, proč mám na sobě šaty a párty klobouček a proč po celém Chrisově obýváku visí poněkud zplihlé krepové pentle.

Chris je vždycky v Reidově týmu; shromažďuje kartičky, ale neodkládá je ani neodhaluje. „Tak si to vyměníme, Mel. Já budu pes.“

„Myslím, že jsi mě nepochopil, Christophere.“

Čtyři páry oči se na mě nechápavě upřou a já mám sto chutí to vzdát.

„Tak fajn,“ řeknu rezignovaně, vstanu a vyrazím do kuchyně pro další láhev vína.

Hodinu nato už nemám přehled, kolik peněz jsem zaplatila Reidovi a kolikrát mi Alex dolil víno. Alex vyučuje biochemii, takže se na něho dá vždy spolehnout, že mě opije. A že jsem pěkně opilá. Nechápu, na co jsem si stěžovala: Monopoly jsou úžasná hra!

Chris zamíchá karty Dobročinný fond a položí je lícem dolů na stůl. „Poslyš, Ede, vídáváš se ještě s tou zrzkou?“

Netuším, jak si to Chris pamatuje. Mám dojem, že Alex i Ed mají spoustu podivných příhod z randění. U Alexe to naprosto chápu. Je vysoký, tmavý a rošťácký, a přestože pochází z Huntington Beach v Kalifornii, v dětství trávil každé léto se svou širší rodinou v Ekvádoru, kde získal přízvuk, při jehož zaslechnutí zůstávají ženy paf. Se žádnou to ale nikdy nemyslí vážně a jen zřídkakdy se s některou vidí znovu poté, co od ní ráno odjede taxíkem domů.

Ed je… prostě úplně jiný. Tím vůbec nechci říct, že by nebyl přitažlivý; má spoustu vlasů, jak jsem se už zmínila, přijde mi ale spíš jako klučina než skutečný mužský. Kdybychom teď hned vyrazili k němu domů, v jeho ledničce bychom našli kečup a pár lahví perlivé limonády a v obýváku několik pinballových automatů namísto nábytku. Přesto randí častěji než já, Reid a Chris dohromady.

Ne že by to o něčem vypovídalo.

Reid je workoholik. Chris je úžasný a fantastický, přímo na univerzitě zaučuje kolegy, afroamerické chemiky. Je však také náročný a vážný a práci věnuje stejně šílené množství času jako Reid. A já? Upřímně musím říct, že jsem možná jenom líná.

Alex odpočítá svoje políčka a položí kostku doprostřed hracího plánu. „Myslíš tu s páskou přes oko?“

Tak tohle mi opravdu osvěžilo paměť.

Eda to nepobavilo. „Neměla žádnou pásku přes oko.“

„Já si na ni taky vzpomínám,“ přidám se. „Jasně si pamatuju, že jsem ji viděla s páskou přes oko.“ Přisunu se k hrací desce s úhlednou řadou srovnaných hotelů. „A mimochodem, jsi na řadě. Pokud hodíš cokoli jiného než dvojku, která tě přivede do vězení, budeš totálně v řiti.“

„Všiváci,“ zamumlá Ed a hodí kostkou. Je to k neuvěření, ale padne mu dvojka. Vítězoslavně zatne pěst a pak posune své miniaturní auto na místo označené Vězení. Dočasná záchrana před nekonečnými řadami Alexových hotelů. „A nebyla to páska přes oko, ale malé obinadlo. Oddávali jsme se milostným hrátkám a trochu se to zvrtlo.“

„Trochu zvrtlo jako…“ Nedokončím to, jelikož se rozhodnu, že odpověď ani nechci znát.

Reid se směje se sklenicí u pusy. Když to však Ed okamžitě nevyjasní, jeho úsměv pomalu zmizí a pokoj se náhle ponoří do ticha, jak na to každý z nás musí přijít sám. „Počkej. To jako fakt?“

Uklidím si skrovný zbytek svých peněz. „Řekl přece, že to bylo malé obinadlo.“

Reid vybuchne smíchy a padne hlavou na hrací desku. Možná je to tím, že už asi mám v žilách stejně vína jako krve, ale znovu si uvědomím, že první věcí, které jsem si na něm všimla, byl jeho úsměv.

Před pouhými dvěma roky nás seznámil můj tehdejší přítel Dustin, vedoucí katedry kriminologie. (Ano, můj bývalý přítel je opravdu mým současným šéfem. Což je také důvod, proč už nikdy nebudu chodit s někým, s kým pracuju.) Reid tehdy akorát přišel k nám na univerzitu a při předávání nové budovy informatiky Dustin pronesl vtípek, že to je asi poprvé, co někdo vidí Reida mimo jeho laboratoř. Reid se údajně krátce předtím rozešel se svou snoubenkou; stěžovala si, že Reid trávil příliš času v práci. Tehdy jsem to nevěděla, později jsem ale zjistila, že Dustin ano. Reid se tomu rýpnutí zasmál a dál se srdečně usmíval, když jsme si potřásli rukou. Ten oslnivý úsměv, při němž se mu kolem očí tvořily drobné vrásky a který přežil i Dustinovy jízlivé poznámky, se mi od první chvíle moc líbil.

Pár měsíců poté jsem se s Dustinem rozešla (z důvodů nijak nesouvisejících s Reidem), ale protože se ukázalo, že Dustina stejně nikdo neměl moc rád, nadále jsem se vídala s Reidem i všemi jeho přáteli: Chris a Reid spolu dělali postgraduál, Ed nastoupil do Reidovy laboratoře jako čerstvý doktorand a Alex sdílel laboratoř s Chrisem, když oba posílili univerzitní pedagogický sbor. Já jsem v téhle skupině jediný humanitní vědec, ale tihle kluci se mi stali milou náhradní rodinou.

„Takže to beru jako ne,“ řekne Chris, „co se randění týče.“

Ed znovu hodí kostkou a k jeho radosti se mu podaří zůstat ve vězení. „Přesně tak.“

„Tak koho pozveš na ten promoční banket?“ zeptá se Chris.

Reid přesune svou pozornost z herní desky na Chrise. „Už o tom musíme přemýšlet? Je teprve březen a ten banket je až v červnu.“

Chris se na nás samolibě usměje. „Takže nikdo z vás ještě neslyšel ty zvěsti, kdo tam bude letos řečnit?“

Reid se na něho upřeně zadívá. „To jako že kvůli hlavnímu řečníkovi si budu chtít přivést ženskou?“

Chris vstane a vyrazí do kuchyně pro další láhev vína. „Zaslechl jsem, že promoční projev přednese Barack Obama. A pak taky promluví na děkanském banketu. Takže smokink, partner nebo partnerka, prostě se vším všudy.“

Všichni jednohlasně zalapáme po dechu.

„Zjistil jsem, že rektor to vyhlásí tento týden,“ dodá vzápětí.

„Páni.“ Ed na něho zírá s vyvalenýma očima za silnými skly brýlí. „Tak letos rozhodně půjdu.“

Reid se zasměje a vezme do ruky kostku. „Měl bys jít každý rok.“

„Loni tam řečnil ten televizní komik Gilbert Gottfried. Myslím, že jsem o nic nepřišel.“

„Poslyšte, o tomhle jsem chtěl s vámi mluvit,“ řekne Chris. „Nikdo z nás s nikým nechodí…“ Zarazí se a pohlédne směrem k Edovi, který balancuje s korkovou zátkou na nose a počítá, jak dlouho ji tam udrží.

„Podívej se na tohle, Mel.“ Ed rozpaží. „Deset sekund, bez rukou.“

Chris se otočí zpátky k nám ostatním. „…ani nemá nikoho potenciálního,“ pokračuje pomalu. „Takže koho tam s sebou vezmeme?“

Ed se narovná a chytí korek do dlaně. „Proč nemůžeme jít všichni společně?“

„Protože to není středoškolský ples,“ odvětí Chris.

„A nemůžeme jít každý sám?“

„Mohl bys,“ odpoví mu Chris, „jenže tohle bude velká událost s tancováním, vyloženě pro páry. Když půjdeš sám, budeš tam na ocet. Když půjdeme společně, budeme sedět u stolu jako banda trapných maníků. A Mel s námi. Měli bychom si každý někoho sehnat.“

Reid hodí kostkou a začne počítat políčka. „Já si zamlouvám Melindu.“

„Ty si mě zamlouváš?“

„Tak to prr!“ Chris, poněkud vyvedený z míry, se zamračeně podívá na Reida. „Jestli máme vytvořit dvojice, proč si vybíráš ji?“

Reid pokrčí rameny a neurčitě kývne mým směrem. „Vypadá líp ve večerních šatech.“

Ed vypadá opravdu dotčeně. „To jsi v nich očividně neviděl mě.“

„Vzal jsem tě loni na děkanský banket,“ připomene Chris Reidovi. „Ohromně jsme se bavili.“

Reid dokončí svůj tah, položí kostku doprostřed hrací desky a chopí se své sklenice. „To ano. Chci být jenom spravedlivý a jít letos s někým jiným.“

Ed pleskne Chrise přes rameno. „Já jsem Reidův typ víc než ty. Pamatuješ si tu rozkošnou barmanku, která se mu líbila? Tu kudrnatou?“ Ukáže na svou hlavu s mohutnou, kaštanově hnědou kudrnatou kšticí. „Neříkej, že bychom spolu nevypadali skvěle.“

„Na mě nemáš.“ Alex postaví jednu nohu na stůl, vyhrne si džínsy a zatne lýtkový sval. „Reid je vysazený na nohy. Podívej se na tyhle svaly. Na tanečním parketu to umím pořádně roztočit.“

Reid je poněkud zmateně jednoho po druhém sleduje. „No, Melinda je po formální stránce můj typ. Jako že je ženská a tak.“

„Nepřipadá nikomu z vás divné, že všichni heterosexuální muži v téhle místnosti se přetahují o Reida a ne o mě?“ zeptám se.

Chris, Alex i Ed se nad tím na chvilku zamyslí, načež jednohlasně odpoví: „Ne.“

Zvednu skleničku a pořádně si loknu. „No tak jo.“

Po chvíli Reid vstane a s prázdnou skleničkou zamíří do kuchyně. „Chceš něco, Melindo?“

„Myslíš něco jiného než pár tipů, jak získat přitažlivé ženské vzezření?“ zeptám se ho. „Ne, díky.“

U kuchyňské linky Reid opláchne svou skleničku, pak se sehne, otevře myčku a skleničku do ní pečlivě vloží. Tohle jsem ho viděla dělat už asi stokrát a netuším, jestli za to můžou ty debaty o randění nebo víno nebo jestli prostě Reid vypadá obzvláště dobře v té tmavě šedé košili, ale dnes večer neodvrátím pohled.

Pozoruju ho, jak se lehce pohybuje po kuchyni, sbírá použité nádobí a skládá je do správné přihrádky. Vidím, jak se mu napínají svaly na zádech, když se předkloní a podrbe na hlavě Chrisovu labradorku Maisie.

Jelikož jsem toho celkem hodně vypila, připadám si tak trochu jako hadrová panenka, ale kolem žaludku cítím teplo. Myšlení mám mírně rozostřené, dost na to, aby to potlačilo můj sklon o všem příliš přemýšlet. Místo toho se má mysl courá kolem skutečnosti, že když Reid provádí něco tak všedního jako skládání špinavého nádobí do myčky a hlazení psa, je naprosto úchvatný.

Když skončí s úklidem kuchyně, Reid vzpaží a pomalu se protáhne. Moje oči jsou jako magnety a sledují linie jeho těla, způsob, jímž se mu látka košile napíná přes hrudník a dává vyniknout bicepsům. Na okamžik zahlédnu jeho břicho.

Má opravdu pěkné břicho.

Vsadím se, že bez té košile vypadá skvěle.

Klečící nade mnou, s nataženými pažemi, s prsty svírajícími čelo postele, zatímco…

No prr.

Chci říct NO PRR! Kde se to vzalo?

Sklopím oči ke stolu a trvá mi dobrých pět sekund, než se odvážím znovu pohnout. Právě jsem měla sexuální představu zahrnující Reida. Reida Campbella, který v jakékoli sportovní soutěži vždycky fandí outsiderovi, který předstírá, že má rád vážnou hudbu, aby Chris nemusel chodit sám na symfonické koncerty, který si kupuje nové boty na běhání přesně každého půl roku.

Když se vrátí ke stolu a sedne si vedle mě, tak pokud tlukot mého srdce něco naznačuje, rozhodně nevypadám, že přemýšlím nad pokračováním naší skvělé partie Monopolů.

Pohlédnu na svou prázdnou sklenici, dychtivá najít toho nejjasnějšího viníka. Kolik jsem jich vypila? Dvě? Tři? Víc? Nejsem sťatá, ale ani střízlivá.

Jsem líznutá natolik, že bych měla chtít každého kolem objímat, a ne stahovat kalhoty svému nejlepšímu kamarádovi.

PCHE.

Striktně platonickému nejlepšímu kamarádovi. Striktně platonickému nejlepšímu kamarádovi.

Zaplaví mě vlna tepla a já vstanu tak rychle, až se má židle zakymácí. Pohlédnou na mě čtyři páry překvapených očí, já se otočím a zamířím rovnou do koupelny.

„Melindo?“ zavolá za mnou Reid. „Všechno v pohodě?“

„Musím čurat!“ křiknu přes rameno, ale nezastavím se, dokud nejsem v bezpečí koupelny za zavřenými dveřmi.

Normálně se směju, když musím čelit některému z těch tuctů kohoutů, které jsme v posledních dvou letech dali Chrisovi. Ale teď? Do smíchu mi zrovna není. Ta záležitost s kohouty začala jako vtip – Chris pochválil obrovský obraz kohouta v domě Edovy mámy, která mu ho na místě darovala. Takže od té doby každý dárek, který od nás dostal k narozeninám, Vánocům i na Valentýna, nějak souvisel s kohoutem. Už jen pouhý pohled na jeden z mých oblíbených – nápis VSTÁVEJTE S CHUTÍ DO NOVÉHO DNE, SLEPIČKY, který jsem mu dala k minulým narozeninám – mě nutí myslet na vtípky o ptácích, což mě nutí myslet na penisy, což mi připomíná představu nahého Reida v mé posteli, na mně.

Rukama se opřu o desku, nakloním se k zrcadlu a zkoumám svůj obraz. Fajn, mohlo by to být lepší. Zardělé tváře, trochu skelný pohled. Oční linky a maskara se spojily do temné šmouhy pod dolním víčkem.

Klečící nade mnou, s nataženými pažemi, s prsty svírajícími čelo postele…

Pustím naplno studenou vodu a opláchnu si obličej. Trochu to pomůže – zchladí mi to kůži a vyčistí mlžný opar, takže můžu uvažovat.

Neznamená to, že by mi Reid připadal neatraktivní po sexuální stránce, právě naopak – je nádherný, skvělý a hysterický. Ale je to také můj nejlepší kamarád. Můj Reid. Chlapík, který mě držel za ruku, když mi zubař čistil kořenový kanálek, a který se oblékl jako Kylo Ren, když jsme na moje devětadvacáté narozeniny vyrazili do kina na Posledního z Jediů. Ostatní kluci jsou mi také blízcí, s Reidem je to ale z nějakého důvodu jiné. Nemyslím jiné, ale… bližší. Možná proto, že vždycky ví, že mě v knihkupectví najde v oddělení krimi. Možná proto, že má takovou úroveň intuice, jakou jsem u kamaráda nikdy předtím nezažila. Možná proto, že spolu dokážeme mlčet a nepřipadá nám to divné.

Pevně zavřu oči; je těžké mít existenciální krizi, když je člověk opilý. Jedna část mého já si myslí, že bych měla okamžitě vypadnout, druhá část je přesvědčená, že bychom to měli… překonat.

Ozve se zaklepání na dveře a já je na škvíru pootevřu. Je to Reid, sladce neupravený, s utěrkou na nádobí stále přehozenou přes rameno.

Sakra.

Napřímím se a doufám, že vypadám střízlivěji, než se cítím. „Ahoj.“

„Jsi v pořádku?“ zeptá se.

„Naprosto.“ Opřu se o zárubeň ve snaze vypadat nenuceně. Dosáhnu však pouze toho, že se tváří ocitnu jen kousek od jeho tváře, kvůli čemuž se však cítím opilejší. „Vždyť víš, jak to mám s vínem. Jako průtokáč.“

Jsem pitomec, ale než stačím litovat toho, co jsem právě řekla, rozesměje se. Proč se vždycky směje mým hloupým vtipům?

„Ed a Alex právě odcházejí,“ řekne potichu. „Nemůžeš řídit. Můžu tě zavézt domů?“

„Nejsem opilá.“ Tohle tvrzení by mělo větší váhu, kdybych okamžitě po jeho vyřčení nezačala škytat. „A nechystala jsem se řídit.“

Mírně nakloní hlavu a do čela mu sklouzne pramen měkkých hnědých vlasů. Můj mozek okamžitě vyšle varování: překonej to.

„Pojď,“ řekne, „můžeš cestou naladit rádio.“

V Santa Barbaře panuje slunečné a dokonalé počasí minimálně tři sta dnů v roce. Většina skrovných dešťových srážek přichází začátkem jara, a jak o půlnoci jedeme po dálnici číslo 1, okna máme otevřená a z rádia hrají na plné pecky Arcade Fire, ve vzduchu je cítit vzdálená bouřka.

„Bavil ses dneska večer dobře?“ zeptám se a podívám se na něho. Mým očím pár sekund trvá, než znovu zaostří. Uvnitř auta je tma a jeho silueta ve stínu.

„Jasně.“

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola první