Búrka – Vo víre minulosti

Aj v tlačenej verzii.

Ukážka z elektronickej knihy

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Búrka – Uväznený v čase

Julie Crossová

Búrka – Vo víre minulosti – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Obsah

Prológ

Výcvikový denník agenta Búrky

Prvá kapitola

Druhá kapitola

Tretia kapitola

Štvrtá kapitola

Piata kapitola

Šiesta kapitola

Siedma kapitola

Ôsma kapitola

Deviata kapitola

Desiata kapitola

Jedenásta kapitola

Dvanásta kapitola

Trinásta kapitola

Štrnásta kapitola

Pätnásta kapitola

Šestnásta kapitola

Osemnásta kapitola

Devätnásta kapitola

Dvadsiata kapitola

Dvadsiata prvá kapitola

Dvadsiata druhá kapitola

Dvadsiata tretia kapitola

Dvadsiata štvrtá kapitola

Dvadsiata piata kapitola

Dvadsiata šiesta kapitola

Dvadsiata siedma kapitola

Dvadsiata ôsma kapitola

Môjmu manželovi Nickovi, ktorý so mnou vydržal celý tvorivý proces. Ľúbim ťa. Vďaka za to, že si zo mňa urobil silnejšieho a lepšieho človeka.

Prológ

15. marca 2009

Silu odísť z toho trávnatého miestečka čo najďalej od Holly mi dodávali iba predstavy, ktoré mi prebleskovali hlavou: Holly sedí na úvodnom stretnutí táborových vedúcich, v lone skrýva knihu, do ktorej si dôkladne napísala svoje meno, a vlasy si nakrúca na ceruzku, ktorou si zapisovala poznámky. Vtedy… dnes… som sedel tri rady za ňou a celé hodiny som z nej nemohol spustiť oči. Aj keď sa ani raz neobzrela, zrejme musela vedieť, že na ňu zízam, lebo sa na mňa pred budovou pozrela tesne pred tým, ako som nastúpil do auta. V tom pohľade bola súčasne zvedavosť aj výzva. Keď sa teraz ten deň opakuje, čerpám obrovskú úľavu pri pomyslení, že nebudem v tej miestnosti s ňou a nedovolím, aby sa jej život tak nebezpečne preplietol s mojím. Musel som si tie spomienky prehrávať stále dokola – vedel som, že to prekonám. Dokážem žiť bez nej, kým si viem predstavovať jej život bezo mňa. Ešte dôležitejšie je, že jej život bude bezo mňa lepší.

Potom som vošiel s obviazaným ramenom do otcovho bytu. Potreboval som s ním prebrať veľa vecí, takže som aspoň mohol odsunúť myšlienky na Holly bokom… zatiaľ.

15. marca 2009, 18.00

Oprel som sa zdravou rukou o zárubňu otcovej domácej pracovne. Otec vrhol jediný pohľad na moje zranené rameno a rýchlo ku mne vykročil. „Čo sa ti, preboha, stalo, Jackson?“

„Postrelili ma.“ Nadýchol som sa a bez okolkov som pokračoval: „V auguste minulého roka… Raymond… jeden z NEČov – Nepriateľov času. Teraz je mŕtvy… vtedy v auguste bol mŕtvy, ale to sa ešte nestalo… takže to vlastne neviem isto.“

Otec zmeravel a vyvalil oči. Siahol som do vrecka a vytiahol USB kľúč, ktorý mi v auguste 2009 sám dal.

„Toto je tvoje… viac-menej.“

USB kľúč si vôbec nevšímal. Podišiel ku mne, položil mi dlane na líca a pozorne ma skúmal.

„Si v poriadku? Povedz mi, že si v poriadku.“

V tej chvíli som s istotou vedel, že môžem veriť ktorejkoľvek verzii svojho otca aj všetkému dokopy.

„Fyzicky som v pohode.“ Odtiahol som si jeho ruky z tváre a vložil som mu do otvorenej dlane USB kľúč. „Ale musíme sa porozprávať a možno budeme potrebovať veliteľa Marshalla a doktora Melvina.“

Prikývol, ešte vždy čiastočne v šoku – asi premýšľal, odkiaľ poznám veliteľa Marshalla. Ukázal na kreslo, aby som si sadol. Trpezlivo som čakal, zatiaľ čo si čítal svoje poznámky v počítači. Jeho šifru som nevedel rozlúštiť, ale uhádol som, čo asi práve číta, keď sa prudko nadýchol a pošúchal si tvár.

„Je mi veľmi ľúto, čo sa stalo Eilleen,“ povedal som.

Na chvíľku zatvoril oči a otočil sa v kresle čelom ku mne. „O Holly a o Adamovi Silvermanovi nebudeme nikomu hovoriť… ani veliteľovi Marshallovi, ani doktorovi Melvinovi. Nikomu.“

„Dobre,“ prikývol som, potešený, že v tomto sa zhodneme.

„Mám plán, ako na nich nenápadne dávať pozor.“ Zamyslene sa zadíval cez moje plece na stenu.

„Požiadam jedného dôveryhodného človeka, ktorý zariadi, aby si nikto nič nevšimol. No musíš mi sľúbiť, že sa nebudeš dívať na ich e-maily, Facebook ani nič iné, čo sa dá vystopovať. Jasné?“

Preglgol som. Uvedomoval som si nezvratnosť svojho kroku. „Jasné.“

„A rozhodne ti nedovolím vstúpiť do Búrky,“ dodal otec bezvýrazne, akoby mi čítal myšlienky. „Neviem, čo som si vtedy v auguste myslel… možno som dostal úder do hlavy, prv než som súhlasil, ale niečo také v nijakom prípade nepripustím.“

Čo nechápal, prečo som sa rozhodol práve takto? „Musím tam vstúpiť. Nevrátim sa k starému životu. Nemôžem. Viem o Jenni Stewartovej. Stretol som sa s ňou v roku 2007… v tom inom vesmíre alebo čo to bolo. Mala toľko rokov ako ja a veliteľ Marshall ju prijal do CIA.“

Očakával som námietky a nervózne som si poklopkával po kolene. Bol som ako na ihlách. Ak sa nepustím do niečoho celkom nového, pobežím na schôdzku pre táborových vedúcich, ospravedlním sa pánu Wellbornovi za neskorý príchod a odvolám tú jedinú nesebeckú vec, akú som v živote urobil.

Otec zneistel – to znamenalo, že sa nechá nalomiť. „Uvedomuješ si, že som sa osemnásť rokov usiloval o to, aby sa presne toto nestalo?“

„Ja viem.“

„Pre toto som ťa nevychoval.“ Zmraštil čelo. „Chcem povedať… žil si si celkom dobre… nikdy si sa nemusel o nič starať… nikdy si sa nemusel brániť. Na toto nie si pripravený. Možno by sme mohli iba…“

„No tak sa pripravím,“ prerušil som ho rozhodne. Vstal som, prv než ma stihol zadržať, a siahol som po telefóne na jeho stole. „Mám veliteľovi Marshallovi zavolať ja alebo to urobíš ty?“

„Fajn.“ Vytrhol mi slúchadlo z ruky a hodil ho späť na vidlicu. „Poznáš vôbec jeho číslo?“ spýtal sa, zatiaľ čo vyťukával číslo na svojom mobile.

Pousmial som sa naňho. „Hm… nie.“

15. marca 2009, 21.00

„Keď urobím polskok, zostanem v tejto miestnosti, ale zároveň budem aj niekde inde… tam, kam som skočil,“ pokúšal som sa vysvetliť doktorovi Melvinovi a veliteľovi Marshallovi. Na ich tvárach som čítal nedôveru, akoby si vraveli, že som si tento typ cestovania v čase vymyslel.

„Môžem to dokázať. Dajte mi nejakú úlohu – otázku, na ktorú budem môcť odpovedať jedine v prípade, že sa pozriem do minulosti.“

„Takže momentálne si naozaj tu, v tomto roku?“ spýtal sa otec. „Nesedíš okrem toho ako bezduchá bábka niekde inde?“

Vedel som, že je to čertovsky mätúce, ale nemohol som si pomôcť: začínalo ma štvať, že musím tieto čudesnosti vysvetľovať hádam miliónty raz. Vyčerpane som si sadol na pohovku v obývačke.

„Naozaj tu nie som iba napoly, ale úplne. Skočil som sem z inej časovej línie.“

„Ako si tým môžeš byť taký istý?“ spýtal sa Marshall.

„Pri polskoku sa cítim inak. Všetky pocity sú tlmené – teplo, zima aj bolesť.“ Ako na podčiarknutie tých slov ma zabolelo v ramene. Trochu som si ho voľnou rukou pošúchal, ale to bolesť ešte zhoršilo. „Polskok je ako tieň časovej línie, v ktorej práve som. Preto sa na mojej základni nič nemení.“

Toto vysvetlenie som si vypožičal od Adama 007, ale pomyslel som si, že to aspoň bude znieť, akoby som vedel, o čom hovorím.

„Časové línie chápeš ako paralelné svety?“ ozval sa doktor Melvin. „Iba na vysvetlenie… úplný skok je pre teba presun do iného, paralelného sveta, a nie skok v čase v rámci sveta jedného?“

„Správne… a viem isto, že existuje viac časových línií, lebo keď som sa vrátil do roku 2007… nie polskokom, bol som tam v okamihu, cítil som bolesť, zimu a všetko,“ drmolil som. „Potom som skočil naspäť do pôvodnej časovej línie, písal sa rok 2009 a vaše tamojšie verzie si nepamätali nič z toho, čo sa stalo v roku 2007, odkiaľ som sa práve vrátil.“

Už teraz sa ma zmocňoval závrat a tušil som, že ešte len začíname.

„Možno by sme si mali overiť jeho schopnosti… nechať si ukázať ten polskok,“ povedal doktor Melvin zamyslene. „No nechcem ho preťažovať, vzhľadom na jeho zranenie a vôbec.“

Veliteľ Marshall, ktorý sa opieral o rímsu kozuba, zdvihol ruky. Pripomínalo mi to náš rozhovor v roku 2007, keď ma omámil handričkou napustenou nejakým jedom a odvliekol ma do toho tajného ústredia. „Ten chalan nebude podnikať nijaké cesty v čase, pokiaľ mu to neprikážeme, jasné?“

Doktor Melvin aj ja sme zdráhavo prikývli.

„Myslím, že vaše nadšenie je trochu predčasné, pán doktor.“ Marshall si založil ruky na prsiach a zahľadel sa na mňa z výšky svojich sto deväťdesiatich centimetrov. „Možno sa naučil pár nových trikov, ale nie je dosť zrelý, aby si poriadne uvedomoval následky svojich činov. Takže vravíš, že ťa postrelil Raymond?“

„Áno,“ precedil som pomedzi zuby. Táto Marshallova verzia nebola o nič lepšia ako druhé dve, s ktorými som sa stretol.

„A Raymond je… ako si ho opísal, malý zavalitý ryšavec, modrooký a ostrihaný na ježka… a na tvári môže a nemusí mať odtlačok podpätku?“ spýtal sa Marshall, akoby šlo o policajný výsluch debilného podozrivého.

Možno mal otec pravdu. Možno by som toto fakt nepotreboval. Predstavil som si Holly, ako ide domov vo svojej starej otlčenej honde… a vedľa nej Adama. Jasne som videl, ako sa spolu smejú a žartujú o rozmaznaných detičkách, na ktoré budú musieť celé leto dohliadať.

Zdvihol som hlavu k Marshallovi a potlačil zlosť. „Hej, to je Raymond. A je mŕtvy. Otec ho zabil. No po prvý raz som sa s ním stretol v októbri 2009, keď zastrelil…“ Na sekundu som sa zarazil – videl som, ako otec mierne krúti hlavou, aby mi pripomenul, že nemáme spomínať Holly. „Pokúsil sa ma zastreliť… neúspešne, ale potom som zostal trčať v roku 2007 a ktovie, čo som pokazil tým úplným skokom do paralelného vesmíru alebo čo to bolo. Keby som prešiel nejakým výcvikom, možno by sa to nestalo. Vy nechcete, aby som sa vedel brániť? Pre dobro všetkých.“

„Nie sme normálne oddelenie CIA,“ namietol Marshall. „Ak si si už z televízie alebo filmov o špiónoch urobil akékoľvek predstavy, zase si ich rýchlo vyhoď z hlavy. Našou najväčšou prioritou nie je práca pre americkú vládu, a dokonca ani pre amerických občanov, ale pre ľudstvo ako také… Konkrétne nám ide o zachovanie prirodzeného, etického stavu ľudstva. Výcvik nových agentov trvá dva roky a počas neho im vštepujeme práve toto. Nemôžeme dovoliť, aby si sa tam z ničoho nič objavil a oznámil im, že si bol vytvorený v laboratóriu z genetického materiálu klonovanej ženy. Nesmieme im prezradiť, že vieš cestovať v čase alebo že ti ten gén Tempus umožnil, aby si sa za jediný deň naučil po perzsky a zapamätal si obrázky jednotlivých krokov sebaobrany. Nič z toho im nesmieme povedať, ak chceme, aby naďalej dôverovali vodcom, ako som ja alebo tvoj otec.“

„O koľkých agentoch v tom tréningovom programe hovoríme?“ spýtal som sa zo zvedavosti. Celé oddelenie sa mi videlo príliš nejasné a hmlisté. Ešte vždy som si to nevedel usporiadať v hlave.

„Také podrobnosti sú tajné,“ povedal Marshall. „Chápeš, čo ti tým chcem povedať, synak?“

Očividne sa ma chystal prijať. Asi nejako uhádol, že sa spýtam. Predtým robil drahoty zrejme z taktických dôvodov.

„Nevravte mi synak.“ Tie slová zo mňa vyleteli skôr, než som sa stihol ovládnuť. Marshall iba prižmúril oči, ale nič nenamietal. „Áno, rozumiem. Nesmiem nikomu hovoriť o svojich zvláštnych schopnostiach… nesmiem ich používať… a najmä nesmiem nikomu vravieť, že pochádzam z klonu.“

Marshall pozrel na displej svojho inteligentného telefónu. „Takže si ochotný všetkého sa vzdať… slobody, ktorú si si užíval za vládne peniaze? Podľa agentky Stewartovej sa máš zajtra večer zúčastniť na benefičnej akcii a nasledujúci večer na večierku v Calebovom dome. To znie ako super zábava.“

„Som pripravený vypadnúť z New Yorku, ak narážate na toto.“

Marshallove pery sa zvlnili úsmevom, z ktorého sa mi zovrel žalúdok. „Výborne, lietadlo do nášho výcvikového tábora štartuje zajtra ráno o šiestej.“

„Kde…“ začal som sa pýtať, ale Marshall ma umlčal zdvihnutou rukou.

„To je tiež tajné, chlapče. Zvykni si na to. A nečakaj, že s tebou budeme ja alebo agent Freeman zaobchádzať inak ako s ostatnými.“

„Agent Freeman?“ Muž, ktorý mňa a Courtney v siedmej triede sledoval každý deň do školy. V časovej línii, ktorú som práve opustil, vedel o tom, že dokážem cestovať v čase. „A… poviete mu niečo? O mne?“

„Nie,“ odvetili otec a Marshall jednohlasne. Veliteľ rázne vyšiel z miestnosti.

Len čo sa za ním zatvorili dvere, na tvári doktora Melvina sa rozlial súcitný výraz, aký som poznal celý život. „Ukáž mi to rameno,“ povedal a už mi začal sťahovať obväz cez hlavu. „Musíš si ho ešte zopár dní šetriť.“

Obzrel som sa na otca. „Vieš, kam ráno poletím?“

Pokúsil sa o úsmev. „Chceš povedať, kam poletíme. Áno, viem to. Do púšte.“

„Do Arizony?“ spýtal som sa.

„Nie, na Blízky východ.“

Blízky východ? Sebadôvera, ktorú som v sebe našiel počas rozhovoru s veliteľom Marshallom, pomaly vyprchala a ja som si uvedomil, že v skutočnosti vôbec netuším, do čoho idem.

16. marca 2009, 6.00

„Povie mi niekto, čo sa tu, dočerta, deje?“

Otec, Marshall, Freeman a ja sme stáli na pristávacej ploche newyorského letiska a dívali sa na luxusné lietadlo, akým som letel už veľa ráz. Predtým som si však myslel, že ho ocko používa ako šéf firmy.

„Jackson sa na niekoľko nasledujúcich týždňov pripojí k nášmu tímu,“ povedal Marshall.

Freeman naňho vyvalil oči. „Čože? To má byť nejaká školská brigáda?“

Marshall sa na mňa zaškeril, akoby chcel povedať: Vedel som, že ťa nikto nebude brať vážne.

„Sformulujem to inak. Agent Jackson Meyer sa pripojí k výcviku. Prideľujem ho konkrétne k vašej skupine pokročilej obrany. Zaobchádzajte s ním rovnako ako s ostatnými regrútmi.“

Freeman pozrel na mňa. „To je vtip, pravda?“

Otec ho potľapkal po chrbte. „Kdeže. Je váš. Je to tak trochu tradícia, nemyslíte? Váš otec trénoval mňa, ja som trénoval vás… a vy teraz vycvičíte môjho syna.“

Otec s Marshallom nastúpili do lietadla a nechali ma stáť vonku so zmäteným agentom Freemanom. Ten nakoniec pokrútil hlavou, obrátil sa ku mne a polohlasom povedal: „Neviem, o čo tu Marshallovi ide, ale neboj sa… Postarám sa, aby si bol v poriadku.“

„Hm… vďaka,“ prikývol som. Nič iné mi nezišlo na um.

Na palube lietadla som v rýchlosti prebehol očami ostatných pasažierov a narátal som jedenásť neznámych tvárí. Samí mladí. Veľmi mladí. Asi v mojom veku alebo o rok či dva starší. Zakotvil som pohľadom na Jenni Stewartovej a čakal som, ako zareaguje. Ako sa bude líšiť od dievčiny, ktorá sa v roku 2007 hrala na ockovu sekretárku a dostala ma na kauciu z väzenia?

Otočila sa k môjmu otcovi, ktorý sedel dva rady za ňou, akoby si nebola istá, akú úlohu hrá teraz. Sekretárku? Alebo niečo celkom iné?

Marshall sa postavil vedľa mňa a počkal, kým ostatní zmĺknu. „Mnohí z vás poznajú Jacksona, syna agenta Meyera. Teraz sa pripojí k vašej skupine. Budete sa k nemu správať ako k jednému z vás.“

„Moment,“ ozval sa mladík so širokými plecami zo zadného radu. „Študuje francúzsku poéziu, nie?“

„Nemal by si strážiť rozmaznané decká alebo niečo podobné?“ pridal sa iný.

V lietadle sa ozval nervózny smiech. Nespúšťal som zrak z Jenni Stewartovej – vedel som, že v roku 2007 mi rada pomohla s učením. Zmäteným pohľadom prechádzala medzi Marshallom, ockom a Freemanom, no nič nevravela a takmer som počul, ako sa jej v hlave roja rôzne teórie. Vedľa nej sedel pehavý vychudnutý chalan, ktorý bol určite ešte mladší odo mňa.

Sadol som si pred nich a otočil som sa, aby som mu podal ruku. „Som Jackson.“

„Viem, kto si… Všetci to vieme.“ Nepotriasol mi ruku a namiesto toho zavŕtal pohľad do knihy. „Som Mason… Mason Sterling.“

Jenni Stewartová sa uškrnula a štuchla do Masona lakťom. „Toto bude haluz… Junior sa hrá na tajného agenta. Musel poriadne prosíkať, aby ho nakoniec pustili do tohto lietadla.“

„Hej,“ zašomral Mason ticho.

Povzdychol som si, obrátil som sa naspäť dopredu a posunul som sa na sedadle nižšie, aby mi nikto nezačal niečo hádzať na hlavu. Fajn. Ak to musí prebiehať takto, postupne im dokážem, že som plnohodnotný člen skupiny, nech to bude stáť čokoľvek. Prestanem sa k nim správať tak otvorene. Vytvorím si tvrdú ulitu, ktorá mi zabráni myslieť na Holly a želať si pri polskoku porozprávať sa s Adamom alebo znovu navštíviť svoju sestru Courtney.

Toto je teraz môj život.

Lietadlo sa odlepilo od zeme. Díval som sa z okienka a sľuboval si, že sa maximálne sústredím na momentálnu úlohu. Urobím, čo bude v mojich silách, aby som bol v tejto práci dobrý. Dozviem sa viac o Nepriateľoch času. Zistím, čo sa, dočerta, stalo, že z toho vznikla budúcnosť, akú mi ukázala malá Emily. A prečo mi tak veľmi pripomína Courtney. A to všetko bez rizika spojeného s cestovaním v čase. Práve to ma predsa dostalo do problémov.

Vedľa mňa si sadol otec. „Ospravedlňujem sa za nich,“ povedal. „Je to pevne zomknutá skupina a naučili sme ich, aby boli voči všetkému podozrievaví.“

Pokrútil som hlavou. „Rozumiem… Musím si svoje miesto zaslúžiť, rovnako aj ich rešpekt. Už som túto hru hral.“ Áno, keď som balil Holly 007, pomyslel som si proti svojej vôli.

Otec mi zase asi čítal myšlienky. „Bojíš sa o…?“ Holly. Nepovedal to nahlas, ale uhádol som, čo tým myslí.

„Verím ti.“ Na niekoľko sekúnd som sa mu zadíval do očí, aby vedel, že to myslím úprimne. To bola asi jediná vec, ktorou som si bol istý. Obrátil som pohľad k oknu. „Sám sebe ani veľmi nie, ale snažím sa.“

Holly bude v poriadku… bude šťastná. Zatvoril som oči a predstavil som si ju bezo mňa. Usmial som sa sám pre seba. Bude mať skvelý život. Fakt skvelý.

S týmto vedomím dokážem prežiť veľmi dlho.

Zo snívania ma vytrhol Mason, keď kopol do operadla môjho sedadla. „Čo sa ti stalo s rukou?“

Neobrátil som sa k nim, ale odvetil som dosť nahlas, aby ma okrem Masona počula aj Jenni Stewartová. „Postrelili ma.“

„Fíha,“ vydýchol Mason, ale hneď zhíkol. „Au! Dočerta, Stewartová!“

Otec sa ticho zasmial a ja som pokrčil plecom. Musel som premáhať úsmev. Aspoň na niekoho som urobil dobrý prvý dojem. Jedného si môžem odškrtnúť… zostáva mnoho ďalších.

Výcvikový denník agenta Búrky

17. marca 2009

Miesto: Neznáme. Niekde na Blízkom východe

Adam,

ešte stále píšem pre teba denník, aj keď ti ho pravdepodobne nikdy nedám prečítať. Asi by bolo lepšie, keby som ho nepísal. Ale ak som sa od teba niečo naučil, je to vedomie, že musím byť pripravený na najhoršie. Skrývam si tento denník do uzamykateľnej skrinky, ktorú mi dal doktor Melvin a ktorá sa dá odomknúť iba mojimi odtlačkami prstov.

Púšť je horor. Cez deň je tu horúco ako v pekle a v noci zase zima.

V stane bývam so sedemnásťročným chalanom, ktorého denník obsahuje fotografie a základné informácie o každej babe, s ktorou som kedy chodil. Zrejme šlo o jednu z prvých Masonových úloh. Teraz si už nedokážem predstaviť sám seba so žiadnou z nich. Akoby to všetko prežil iný človek. Myslím iba na „tú, ktorej meno sa nesmie vysloviť“.

No a všetci volajú Masona Sterlinga Mason. Aj oco a Freeman. Je to naozaj čudné. Možno preto, že je taký mladý – „agent Sterling“ evokuje skôr namakaného špióna v strednom veku.

Dnes som sa naučil hlavné poslanie Búrky, ale pochybujem, že ho inzerujú v nejakej brožúrke: „Búrka sa zaoberá ochranou sveta pred zásahmi do našej minulosti, prítomnosti a budúcnosti neprirodzenými a neetickými metódami. Pri práci s pokročilou technológiou Búrky sa hľadí na najlepšie záujmy nielen amerického ľudu, ale celého ľudstva.“

20. marca 2009

Miesto: Púšť. Stále

Jenni Stewartová! Hej. Nemám ju veľmi v láske. Jasné, je tu jediné dievča, takže to musí byť pre ňu ťažké, ale to neznamená, že mi môže v kuse komplikovať život. Prečo nezabŕda do agenta Parkera? Alebo Millera? Zatiaľ ich dosť dobre nepoznám, ale obaja sú omnoho väčší šovinisti ako ja. A to nehovorím o tom, že si neprestajne okato obzerajú jej zadok, čo ja nerobím. No najviac mi na nej prekáža asi to, že netuším, kto vlastne je. Každý deň si skúša novú identitu… Dievča z geta v Harleme, južanská slečinka… a potom má úlohy cudziniek – vystriedala azda všetky možnosti. Viem, že sa v Búrke špecializuje na zahraničné operácie, ale nemôže byť aspoň päť minút sama sebou?

Dnes som sa učil správne zaobchádzať so zbraňou, aj keď ma ešte stále bolí rameno. Agent Freeman tvrdí, že som rodený strelec. Nezabudni, to je ten chlapík, čo mňa a Courtney ako trinásťročných sledoval každý deň do školy. Najprv som bol dosť nervózny. Moje doterajšie skúsenosti so zbraňami spočívali v tom, že som videl, ako zastrelili Holly, a že som počas polskoku zabil toho ryšavého NEČa Raymonda, keď som navštívil svoje dvojročné ja v roku 1992. Po návrate na základňu v roku 2009 som mal neprestajne pocit, že mám na rukách krv, aj keď tam v skutočnosti žiadna nebola. Tu sú iba terče alebo figuríny vystrihnuté z kartónu. To zvládnem.

Zajtrajšie streľby na terč sú prvou možnosťou ukázať, že som v niečom dobrý. Agentka Stewartová, priprav sa. Nováčik ti to ukáže.

22. marca 2009

Miesto: Púšť

Po týždni získavania skúseností mám v podstate predstavu o typickom výcvikovom dni:

5.00 – 6.30: rozcvička (osem- až pätnásťkilometrový beh plus ďalšie fyzické mučenie, ktoré vedie Freeman alebo ocko).

6.30 – 7.30: sprchovanie (máme tu iba šesť prenosných sprchovacích kútov, takže je v záujme každého docvičiť ako prvý) a raňajky.

7.30 – 12.30: špeciálny výcvik. Pre mňa a ďalších troch to znamená zbrane, boj muža proti mužovi (ďalšie cvičenie!) a veľa strieľania na terč, zblízka aj zo zálohy.

12.30 – 13.30: obed (buď studený z konzervy, alebo si môžeme nad ohňom zohriať párky a fazuľu, no zvyčajne sa nikomu nechce uprostred dňa založiť oheň a tráviť čas na slnku).

13.30 – 15.00: výučba cudzích jazykov (učím sa s otcom a niekedy s doktorom Melvinom, neviem, čo robia ostatní).

15.00 – 18.00: tajné akcie. Niektorí z nás sa na ne vyslovene špecializujú, ale všetci musíme vedieť sledovať podozrivého, odhaliť, že niekto sleduje nás, rozmiestňovať ploštice, hľadať ich, zneškodňovať výbušniny… a tak.

18.00 – 19.00: večera, väčšinou pripravená vonku. Otec alebo Marshall lietajú vrtuľníkom do mesta a vozia čerstvé potraviny a veci, ktoré nie sú vyrobené tak, aby prežili atómové bombardovanie. To bude asi vyvrcholenie dňa.

19.00 – 22.00: ďalšie aktivity. Skúšame hrať rôznych ľudí, nacvičujeme preobliekanie, študujeme na skúšky zo zemepisu a dejepisu. Každý deň niečo iné.

22.00: mali by sme ísť spať, ale všimol som si, že takmer všetci vyťahujú knižky a počítače, aby si zosumarizovali nahromadené údaje Búrky a pripravovali sa… no, jednoducho na všetko.

25. marca 2009

Miesto: Púšť

Fakty o NEČoch, Nepriateľoch času: Bolo pozorovaných spolu dvanásť cestovateľov v čase, prvý raz v roku 1983. Dnes som si uložil do pamäte všetky ich fotografie a základné údaje.

NEČi, s ktorými som sa stretol:

Thomas (nebol vraj videný od roku 2005, údaje z tejto časovej osi zjavne nezahŕňajú moje dobrodružstvá v paralelnom vesmíre roku 2007 ani predchádzajúci rok 2009, ktorý som opustil pri skoku sem. O tom viac neskôr.)

Raymond (mŕtvy, ryšavec s odtlačkom podpätku na tvári)

Cassidy (moja biologická matka)

Rena (mŕtva, blondínka z hotelovej strechy)

Jacob (práve som sa dozvedel jeho meno, bojoval proti nám v rekreačnom stredisku)

Edward (jeho meno som sa tiež dozvedel až teraz, objavil sa pri búrke na člne s Holly, otcom a Adamom)

Harold (mŕtvy, otec ho zastrelil v inej časovej línii roku 2007, zrejme ide o klon vytvorený doktorom Ludwigom)

Na základe vzoriek krvi, ktoré Búrka NEČom odobrala v rôznych okamihoch, to vyzerá, že u niektorých je gén Tempus výrazne prítomný, kým u iných sa dá len ťažko nájsť (niekde sa ho nepodarilo objaviť vôbec). Ja ho mám skrytý. Doktor Melvin predpokladá, že NEČi vznikli každý v inom roku, a tak sa nachádzajú buď ďalej, alebo nie až tak ďaleko v rámci evolučného procesu. Nejde o evolučný proces, ako keď sa opice menia na ľudí, ale o taký, keď sa z normálnych ľudí stávajú cestovatelia v čase. Je teda čoraz ťažšie nájsť ten gén v krvi alebo, naopak, sa postupne zvýrazňuje?

A majú NEČi nejaké miesto… alebo čas schôdzok? Ako by asi vyzerala pozvánka?

Vážení Nepriatelia času,

zídeme sa všetci v roku 1984… niekedy v júni. Dajme tomu pri mrakodrape Empire State Building. Prineste si so sebou budúce pochúťky, pretože v tomto roku McDonald vypráža svoje produkty na živočíšnom tuku, a nechceme predsa zasviniť budúcnosť bravčovou masťou. Pozrite sa do diára, či na jún 1984 nemáte naplánované nejaké útoky. Ak áno, navrhnite mi, aký dátum by sa Vám hodil.

S pozdravom,

Thomas

3. apríla 2009

V databáze CIA som našiel hlásenie z októbra 2005, keď bol v tejto časovej línii naposledy videný Thomas. Vyhľadal môjho otca, ktorý s ním nakrútil trojminútový rozhovor, mierne rušený ševelením vetra a zvukmi newyorskej dopravy. Rozhovor vyzeral takto:

Thomas: S poľutovaním sme sa dopočuli o produkte Axelle A. Doktor Ludwig sa domnieva, že pozná riešenie, ktoré by predišlo nádorom… prinajmenšom pri druhom subjekte.

Agent Meyer: Nemám záujem o nijaké Ludwigove riešenia, Thomas. Myslím, že to už viete.

Thomas: Na jeho skenoch nie je ani stopa po rakovine?

Agent Meyer: Jeho mozog funguje ako normálny mozog pätnásťročného chlapca v roku 2005. Zdá sa, že na Axelle sa zbytočne vynaložili milióny dolárov.

Thomas: Chápem. A čím presne je motivovaný váš pretrvávajúci záujem o toho chlapca?

Agent Meyer: Ľudskou náklonnosťou. O tej nič neviete.

Thomas: O náklonnosti viem všetko, čo sa o nej vedieť dá. Len som sa rozhodol, že sa ňou nedám spútať. No nemáte sa čoho báť, agent Meyer. Na produkte B nám nezáleží, aspoň kým sa veci nezmenia. A zatiaľ to vyzerá, že sa nič také nestane.

Agent Meyer: A keby sa zmenili?

Thomas: V takom prípade sa zrejme uvidíme opäť.

Tu sa rozhovor končí. V hlásení sa uvádza, že môj otec trikrát vypálil, ale Thomas zmizol bez stopy. Očividne prežil, lebo ma vyhľadal, keď sa veci začali meniť. Zaujímalo by ma, ako rýchlo po mojom prvom skoku v septembri zistil, čo dokážem.

9. apríla 2009

Umenie cestovať v čase. Práve to teraz študujeme. Sedím ako na ihlách a starostlivo si ukladám do pamäti každé slovo, ktoré môj otec, Marshall alebo doktor Melvin vyslovia. Neskôr sa musím vrátiť k denníku a aplikovať fakty na svoje vlastné skúsenosti. V podstate som sa zatiaľ dozvedel, že polskoky v súvislosti s časovými líniami neznamenajú vôbec nič. Vlastne som sa na to musel opýtať oca v súkromí. Nemohol som predsa zdvihnúť ruku a položiť otázku: „Počujte, pán doktor, keď cestujem v čase s pomocou génu získaného z naklonovanej osoby…“ Všetci dvanásti kolegovia z oddielu by ihneď tasili zbrane a namierili ich na mňa. Alebo by im to znelo tak bláznivo, že by mi začali dávať studené obklady proti úpalu.

Skutočnosť, že polskoky prakticky nič neznamenajú, ma z nejakého dôvodu pevnejšie ukotvuje na jednom mieste. Necítim sa aspoň natoľko stratený. Od chvíle, keď som sa narodil – 20. júna 1990 – do dňa, keď som skočil do roku 2007 – 30. októbra 2009 –, som žil v jednej časovej línii. V jedinom svete. Sám pre seba ho označujem ako Svet A. Paralelný vesmír z roku 2007 nazývam Svetom B. Viac napísať nemôžem, lebo ešte vždy sa usilujem pochopiť, čo presne sa stalo potom. Čoskoro napíšem viac…

12. apríla 2009

Vyzerá to tak, akoby veliteľ Marshall chcel, aby som neuspel! Akoby to očakával. Tým ma núti zabudnúť na všetko – na záchranu sveta, záchranu Holly, cestovanie v čase – a sústrediť sa iba na to, aby som ho pripravil o ten jeho hlúpy stoický výraz. Akoby ho vytesali zo žuly. Nech urobím čokoľvek, zakaždým mi venuje pohľad človeka, ktorý vedel, že to urobím alebo že položím nejakú konkrétnu otázku. Neznášam pomyslenie, že ma má niekto takto prečítaného. Navyše, že je to Marshall. Aspoň by sa mohol usilovať pomáhať mi, aby som mal pocit, že sem naozaj patrím. Alebo to vysvetliť ostatným. Dobre, nezostáva mi nič iné, len sa snažiť ešte viac. Budem musieť byť jednoducho zo všetkých najlepší.

15. apríla 2009

Dnes sme sa s otcom rozprávali po perzsky. Rozumieť perzštine som sa naučil roku 2007 pomocou metódy doktora Melvina za necelých osem hodín – púšťal mi vtedy nahrávku do uší, keď som spal. No až teraz začínam touto rečou aj hovoriť. Učím sa to nepretržite mesiac. Ostatných účastníkov výcviku moje rýchle pokroky ohromujú. Po perzsky hovoríme iba piati – samozrejme vrátane Stewartovej, takže sa nemôžem cítiť až tak nadradene. Ďalší z pätice je Mason, čo však nie je čudné, ak vezmeme do úvahy, že má najvyššie známe IQ v Severnej Amerike.

Doktor Melvin sa ma pred chvíľkou spýtal, aký jazyk by som sa chcel naučiť ako ďalší, a Marshall odpovedal za mňa: „Mandarínčinu.“

Zaujímalo by ma, či pôjdeme do Číny, alebo zaútočia NEČi a budú nám oznamovať zásadné informácie v mandarínskej čínštine. Alebo ma Marshall proste iba nenávidí, a preto mi vybral jednu z najťažších rečí.

Koniec ukážky

Table of Contents

Prológ

Výcvikový denník agenta Búrky