Triler: Mrazivé leto

Aj v tlačenej verzii.

Ukážka z elektronickej knihy

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Triler: Dotyk smrti

Triler: Pod krídlami motýľa

Triler: Zradný anjel

Triler: V znamení vážky

Triler: Výkrik do tmy

Manuela Martini

Triler: Mrazivé leto – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Manuela Martini sa narodila v roku 1963 v Mainzi. Študovala históriu a literárnu vedu v Mainzi a Mníchove. Istý čas pracovala v reklame a podieľala sa aj na nakrúcaní dokumentárnych filmov. Po niekoľkých rokoch strávených v Austrálii dnes žije v Španielsku a píše hlavne detektívky a romány pre dospelých. Mrazivé leto je jej prvý román pre mládež.

Frankovi a Juliusovi, Charlotte, Dennesovi a Stevenovi

Jeden

Zasa to začula. Šumenie fontány. Či skôr dunenie. Ako by sa odkiaľsi z diaľky ozýval motor. Jeden, dva, tri, štyri – koniec. Jeden, dva, počítala, prestávka, potom opäť dunenie. Jeden, dva – koniec. Čakala, počítala, tentoraz sa dostala po štyri, potom sa to začalo znova. Ten zvuk ju zobudil vždy, keď už takmer zaspávala, až sa nakoniec začala spánku báť. Bála sa jeho beztiažovej náruče. Hučanie ju vždy vydesilo, nedovoľovalo jej len sa tak voľne vznášať. Čakala, načúvala, pretiahla si perinu cez uši, zaliezla pod ňu, ale nič nepomáhalo. Odkiaľ sa to berie? A čo to vôbec je?

Asi nejaké čerpadlo, tvrdila mama, ktorá však ten zvuk ešte ani raz nepočula. Vlastne ho nepočul vôbec nikto. Len ona. Už štyri dni. Nesmiem to počúvať, vravela si, snažila sa o to. Ale už to tu bolo znovu. Hukot. Vatu, pomyslela si. Musím si napchať do uší vatu.

Odhodila perinu, bosá prešla po studených dlaždičkách na chodbu, okolo otvorených dverí do maminej spálne. Počula jej hlboké, pravidelné oddychovanie. Ako to, že ona môže spať? pomyslela si Lyra a uvedomila si, že sa hnevá. Mama ju nechávala po večeroch samu a zabávala sa na večierkoch, o ktorých však tvrdila, že nie sú ani zďaleka také zábavné, ako si Lyra predstavuje. Mama chodila do postele neskoro, okamžite tvrdo zaspala a ráno sa s nechutne dobrou náladou objavila v Lyrinej izbe a hlaholila: „Dobré ráno, Lyra! Máme tu nový, nádherný deň!“

Zato Lyra nemohla zaspať, často sa jej snívali bláznivé sny a ráno si pripadala ako prejdená parným valcom. A teraz ešte toto dunenie. Život je hrozne nespravodlivý!

V kúpeľni sa rozhodla nerozsvietiť, pretože by sa prebrala ešte viac. Zo zásobníka vedľa zrkadla potme odtrhla niekoľko útržkov vaty z kozmetických tampónov a napchala si ich do uší. Ako Odyseus a jeho muži, pomyslela si, ktorí nesmeli počuť spev Sirén, pretože inak by boli stratení. Minulý týždeň písali písomku z dejepisu a Lyra splietla všetky dátumy a obdobia vládnutia najrôznejších hlúpych kráľov. Načo je to všetko vôbec dobré? Prečo sa musí učiť veci, ktoré každý dospelý dávno zabudol? Načo sú jej hodiny dejepisu, keď sa z nich nemohla nijako poučiť pre vlastný život? S tým jej škola, pochopiteľne, nepomôže… Alebo hádam majú učitelia pripravené recepty, ktoré jej prezradia, ako má vychádzať s mamou, ktorá sa stravuje príšerne zdravo, každý deň behá do posilňovne a nechce pochopiť, že jej dcére to pripadá úplne nemožné? Vedia hádam učitelia, či sa má Lyra tešiť alebo byť nešťastná z toho, že má mama priateľa, u ktorého niekoľkokrát do týždňa prespáva, a ju necháva samu? Nie, o takých témach sa na žiadnom predmete nehovorilo.

Aj keď boli tieto hodiny bez spánku hrozné, poskytovali Lyre jasný a jednoznačný pohľad na jej život.

To však nebola veľká útecha, keď mala o tri hodiny vstávať a vydržať celý dlhý deň v škole.

Lyra otočila vodovodným kohútikom a trocha sa napila. Potom sa zarazila a zavrtela hlavou. Úplne zabudla, že má odo dnes prázdniny. Ako len môže byť taká zmätená? Asi za to môže to hlúpe dunenie.

Išla späť do svojej izby, vkĺzla do postele, natiahla si cez hlavu perinu a načúvala. Počula len tupé ticho. Žiadne dunenie. Bolo to vďaka vate, alebo sa motor – či niečo iné, čo vytváralo oné zvuky – nakoniec pokazil? Nie, zvonka sa už neozývalo vôbec nič. Konečne. Konečne mohla klesnúť do mäkkej podušky a oddať sa sladkej úľave spánku.

„Lyra! No tak, Lyra, čo si hluchá?“

Lyra otvorila oči. Vonku už bolo svetlo a nad ňou sa vznášala matkina tvár. Prečo hovorí tak potichu? Po niekoľkých sekundách jej došlo, že má v ušiach vatu, a vybrala si ju.

„Bolia ťa uši?“ Mamin hlas okamžite získal ustarostený podtón. Lyre to prekážalo.

„Nie.“

„Stále ti vravím, že si máš po plávaní vysušiť uši.“

„Mňa nebolia uši!“ Prečo sa mama nikdy nemôže uspokojiť s tým, čo jej povie? Počúva ju vôbec?

„A navyše mám prázdniny!“ dodala.

Mama si vzdychla, akoby na svojich pleciach niesla všetku ťarchu sveta. Aha, takže teraz sa zasa bude ľutovať, pomyslela si Lyra. Zažmúrila oči pri pohľade do slnka, ktoré jasne svietilo priamo do izby, pretože mama roztiahla závesy. Cesta do príjemne temnej spánkovej ríše sa definitívne skončila.

„Prečo ma budíš? Mám prázdniny.“

Mama na ňu vrhla jeden zo svojich typických príšerne vážnych pohľadov. „Poznáš predsa Piu Hellmannovú.“ Jej hlas znel odrazu divne.

Lyra pokrčila plecami. „Hej, jasné.“

Pia chodila do vedľajšej triedy. Príliš často sa nevídali, stretávali sa len občas náhodou na pláži. Mama sa posadila na kraj postele.

„Predstav si, Pia včera neprišla domov zo školy. Jej rodičia preto zrušili návštevu u Köhlerovcov.“

Lyru ani tak nevyľakala samotná správa ako mamina bledosť. Bola biela ako krieda, len s ľahkým nádychom do žlta, ktorý pochádzal z opálenia.

„Možno má chalana.“ Lyra neznášala, keď mala byť hneď ráno konfrontovaná s nejakými problémami.

Pia sa iste zasa objaví. A vôbec, čo jej je po Pii?

„Ale to by predsa dala rodičom vedieť,“ namietla mama.

Lyra znova pokrčila plecami.

„Nebuď predsa taká ľahostajná!“ vyletela na ňu mama.

Lyra sa chystala znova myknúť plecami, ale namiesto toho len zívla. „Dnes je prvý deň prázdnin! Mohla si mi to pokojne povedať neskôr!“

Mama jej poznámku ignorovala. „Srdiečko, sľúb mi, že mi vždy zavoláš, keď sa niekde zdržíš.“ Schytila dcéru za ruky. Mama občas bývala príšerne teatrálna.

Lyra sa odtiahla a zamumlala: „Ale áno, jasné.“

Mama si ju ďalej ustarostene prezerala a potom pokrútila hlavou. „Lyra, ja to myslím vážne!“

„Hej, jasné.“ Lyra s rozmachom odhodila perinu. Teraz už aj tak nemohla spať. O jedenástej sa mala zísť na pláži s Beou, Patrickom a Oliverom. „Musím do kúpeľne.“

„Lyra! Musíš mi vždy hovoriť pravdu! Musíš mi to sľúbiť! Počuješ?“ volala za ňou mama.

Správa sa vážne trápne, pomyslela si Lyra. „Ánóóóó! Sľubujem!“ skríkla a zabuchla za sebou kúpeľňové dvere. Pia sa zasa objaví. Okrem toho sa takmer nepoznali a Lyra mala dosť vlastných problémov. Bol tu stres v škole, skutočnosť, že si jej najlepšia kamarátka Bea dokázala omotať všetkých chalanov okolo prsta, kým ona bola vždy len a len divák. Aj Olivera, ktorý mal Beu očividne radšej než ju. Čo jej bolo po Pii Hellmannovej! Pravdepodobne sa stretnú dnes na pláži. Mama hrozne ľahko panikári!

„A nezabudni, že dnes príde Pablo!“ začula ešte mamu, kým sa za ňou zabuchli dvere.

Pablo, jej učiteľ angličtiny – úplne na neho zabudla! Prečo si jednoducho tiež nemôže urobiť prázdniny? Pôvodne vyučoval na ich škole, Nemeckej škole v Marbelle, španielčinu a angličtinu. Po odchode do dôchodku si privyrábal doučovaním. Veľmi dobre vedel, ako vyzerajú osnovy a čo musia žiaci vedieť. To bolo dobré. Zlé bolo, že Pablo bol dosť prísny a nanajvýš netrpezlivý no a nemal ani štipku pochopenia pre zabudnuté domáce úlohy. Ale Lyra teraz nehodlala myslieť na popoludnie.

Osprchovala sa, obliekla si bikiny a na ne úzky top a krátku sukňu. Bolo tak horúco, že si ani nemusela fénovať vlasy. Nedokázala si ani len predstaviť, že by žila v Nemecku, kde letá často nestáli za nič a zimy boli sychravé. A pláže tam neboli vôbec. Ešte šťastie, že mama sa pred desiatimi rokmi rozhodla odsťahovať do južného Španielska, na Costa del Sol.

Lyra sa pozrela na hodinky. Už je pol jedenástej! Ponáhľala sa do svojej izby, aby si do plážovej tašky prihodila ešte mobil a iPod. Vtom sa ozvala dôverne známa melódia. Píšťalka – štyri vzostupné tóny a na konci trilka. Brusič nožov a nožníc. Každý týždeň prechádzal spleťou úzkych uličiek v starom meste. Lyra išla k oknu a vykukla z prvého poschodia na ulicu. Bývali s mamou priamo uprostred starej Marbelly, v renovovanom mestskom dome so strešnou terasou.

„Vyzerá ako hipík,“ vravela mama pohŕdavo zakaždým, keď brusiča nožníc uvidela. Hipík bol podľa nej každý, kto nosil rastafariánske dredy, sandále a sprané, voľné oblečenie. Lyre občas napadlo, že mamu vlastne mrzí, že bola v časoch skutočných hipíkov v sedemdesiatych rokoch príliš mladá – a teraz v štyridsiatke zasa príliš stará. Brusič nožov zaparkoval svoj moped s brúskou na nosiči pod Lyriným oknom a znovu zapískal na píšťale. Dvere susedného domu sa otvorili a objavila sa tlstá Marta, ozbrojená dvoma dlhými, lesklými nožmi, ktoré mu podala. Muž naštartoval moped, takže sa brúska roztočila, a nabrúsil obe ostria.

Lyra mu už dvakrát chcela priniesť kuchynské nože, ale mama jej to vždy zakázala. „Naše nože sú ostré dosť, Lyra.“

„Čo proti nemu vlastne máš?“ vyzvedala Lyra.

„Ale nič. Len mi niečím pripomína potkaniara z Hamelnu.“

Keď sa Lyra vykláňala z okna, musela myslieť na ten strašidelný príbeh. Na všetky tie deti, ktoré kráčali za mužom s píšťalkou preč z mesta a už sa nikdy nevrátili… V tom okamihu k nej brusič zdvihol oči. Pleť mal hnedú od slnka a oči jasné a trblietavé. Lyra sa zachvela. Rýchlo sa odvrátila od okna, schmatla tašku a ponáhľala sa na pláž.

Dva

Lyra ich videla už z diaľky. Bea, Oliver a Patrick sa uvelebili na veľkých uterákoch za palmami, medzi starším manželským párom s bledou pokožkou, asi turisti, a skupinou mladých Španielov. O niečo ďalej boli slnečníky a ležadlá, ktoré si človek mohol prenajať. More sa trblietalo jasnomodro a piesok žlto žiaril. Lyra sa mimovoľne pousmiala. Dva mesiace len slnko, voda a pláž! Bola rada, že mama nechce v lete nikam odísť, pretože jej v kancelárii vrcholí sezóna. Ako realitná agentka mala teraz čo robiť od rána od večera. Mnoho turistov a cudzincov si chcelo na niekoľko týždňov alebo mesiacov prenajať byt či dom na pobreží.

Lyra sa mala s priateľmi zísť za sprchou, ktorá vyzerala ako slon v životnej veľkosti.

„Lyra!“ Bea ju zbadala a zamávala.

Lyra jej odkývala naspäť. Bea bola jej kamarátka, to áno, ale Lyru aj tak hnevalo, že už zase leží vedľa Olivera. A z druhej strany ležal Patrick, čo znamenalo, že ona sa k Oliverovi nedostane. Nedokázala potlačiť povzdych.

Oliver si zastrčil úžasné slnečné okuliare v štýle Brada Pitta do vlasov a lenivo sa ponaťahoval na slnku. Patrick čítal nejakú knihu. Už niekoľko rokov boli s Lyrou dobrí priatelia a posledný rok sa spolu často učili. Možno by sa mohol trochu posunúť a ona by sa predsa len vošla vedľa Olivera.

Keď Lyra kráčala po horúcom piesku, nechala si na nohách žabky. Od kamarátov ju delilo ešte niekoľko krokov, keď Bea potriasla dlhými svetlými vlasmi a zvolala: „Lyra, už vieš, že…?“

„Áno, viem,“ prerušila ju Lyra. Bea bola hrozná klebetnica. Neexistovalo pre ňu hádam nič horšie, ako keď sa niekto dozvedel o nejakej novinke skôr než ona.

„Nie je to strašné?“ Bea sa posadila. Mala na sebe bikiny, ktoré Lyra ešte nevidela. „Pia zmizla.“

„Myslíte, že sa jej niečo stalo?“ spýtala sa Lyra Olivera a Patricka. Obaja chlapci ležali na bruchu.

„Keby mala nehodu, dozvedeli by sme sa to hneď.“ Patrick sa oprel o predlaktie a pri pohľade do slnka zažmúril oči. Bol už dosť opálený. Tmavé kučery mal vlhké. Určite bol pred chvíľou vo vode.

„Tiež si to myslím.“ Bea prikývla a starostlivo si nanášala na tvár opaľovacie mlieko. „Čo keď sa utopila?“

Lyra sa pozrela na modré more, ktoré dnes vyzeralo veľmi pokojne a neškodne. Myslela na búrlivé dni, keď hrebene vĺn ozdobené šedobielou penou s burácaním narážali na pobrežie a nesmiernou silou stŕhali celé kusy pláže. Aj keby sa človek v takomto počasí odvážil do vody len po kolená, prúd by ho odniesol so sebou.

„Ľudia, lenže žiadna búrka nebola!“ namietol Oliver a upravil si slnečné okuliare vo vlasoch.

„A čo keď s niekým odišla? Možno nastúpila k niekomu do auta,“ napadlo Lyre.

Bea pokrčila plecami a zatvorila fľaštičku s opaľovacím mliekom. „To by teda bola fakt sprostá!“

„Ale Bea, ty si to predsa urobila tiež,“ ozval sa Patrick.

„Ja?“ Bea nesúhlasne potriasla vlasmi. „Ja jazdím len s ľuďmi, ktorých poznám.“

„Vidíš. A kto tvrdí, že Pia toho dotyčného alebo tých dotyčných nepoznala?“

„To je fakt,“ prikývla Lyra. „Väčšina vrahov vraj svoje obete pozná, sú to ich príbuzní alebo známi.“

Bea blysla očami. „Áno, to vravia v každej televíznej detektívke, ja viem.“

„Vy máte vážne bujnú fantáziu!“ Oliver zívol.

„Podľa mňa by sme nemali hneď myslieť na najhoršie. Pia sa určite zasa objaví,“ povedala Lyra. Rozložila si uterák vedľa Patricka a natiahla sa naň. Oliver sa na ňu len unavene pozrel spod blonďavých vlasov. Lyra bola naštvaná.

„A čo keď ju niekto uniesol?“ pokračovala Bea bez mihnutia oka ďalej. „Jej rodičia nie sú práve chudobní. Keď si pomyslím na tú obrovskú vilu a tri naleštené autá… Mama ju niekedy vozí do školy v kabriolete BMW a inokedy zasa v takom obrovskom…“

„X5!“ pomohol jej Oliver.

„Povedzme, a potom majú ešte modrého…“

„Jaguára XJ 3.0,“ skočil jej znova do reči Oliver.

„Takže peniaze majú!“ trvala Bea na svojom.

„Lenže to by sa predsa únoscovia už dávno ozvali a požadovali by výkupné,“ nadhodila Lyra.

Bea prudko zavrtela hlavou. „Nie, také veci vždy chvíľu trvajú. V televízii nechajú rodičov vždy pekne vydusiť. Potom ochotnejšie zaplatia!“ Bea si zahryzla do pery. „Ak je Pia… nie, to si ani nechcem predstaviť!“

„Nehovor nezmysly!“ ozval sa Oliver. „Určite si len potrebovala oddýchnuť od rodičov. Mne by šiel jej otec s matkou príšerne na nervy.“

„Všetci rodičia sú otravní,“ vyhlásil Patrick. „Ale zato človek hneď neuteká z domu, nemyslíte?“

„Patrick má pravdu. A vôbec, kam by Pia asi tak išla?“ Lyra netušila, kde by si od svojej mamy mala oddýchnuť ona. V Nemecku?

„Možno sa zamilovala,“ vytasil sa Oliver s ďalšou možnosťou.

„Ona?“ vyprskla Bea.

Oliver pokrčil plecami. „A prečo nie?“

„Pia je predsa hrozne detinská!“ Bea znovu potriasla vlasmi a vystrčila hruď.

Hlúpa koza, pomyslela si Lyra. Robí to len preto, aby jej Oliver zízal na prsia!

„Tichá voda brehy myje,“ zaškeril sa Patrick. „Aspoň moja starká to tvrdí.“

Bea zdvihla oči k nebu a zastonala. „Prázdne klebety. Pia s nikým zo školy nechodila, o tom by sa predsa vedelo. Či nie?“ Spýtavo sa rozhliadla po kamarátoch.

Lyra s ňou musela súhlasiť. Po škole sa vždy rýchlo roznieslo, kto, kedy a s kým. Udržať niečo také v tajnosti bolo prakticky nemožné. A Bea patrila k ľuďom, ktorí sa podobné novinky dozvedali ako prví. A len čo o nich vedela, už držala v ruke telefón.

„Ja vám vravím, že sa jej niečo stalo, stopercentne,“ pokračovala Bea. Oliver mávol rukou.

„Ty chceš, aby sa niečo stalo, Bea. To je trocha rozdiel.“

„Presne,“ podporil ho Patrick.

„Čo si to o mne myslíte?“ Bea si teatrálne pritisla dlaň na hruď.

„Len to najlepšie.“ Oliver sa uškrnul a Patrick sa k nemu pripojil.

Lyra sa náhle začala cítiť veľmi čudne. Akoby sa na ňu zniesla nejaká tmavá a ťažká látka. Prudko zdvihla ruky, ako keby ju chcela striasť, aby ju nezadusila. „Nechajte to už tak! Dúfajme, že sa Pia čoskoro objaví,“ povedala. Látka zmizla.

„Dobre, uvidíme, čo bude. Nechcete sa staviť?“ Bea si vyzývavo premeriavala svojich priateľov.

„Zbláznila si sa? O také veci sa nestavia,“ vyhlásil rozhodne Patrick a natiahol sa.

„To by bolo nevkusné.“ Oliver zívol a zasa zavrel oči.

Bea mykla plecami. „No tak nie. Bol to len taký nápad. Občas ste hrozne nudní.“ Upravila si uterák a ľahla si na chrbát.

Lyra pozorovala kamarátov vyvalených na slnku. Prečo odrazu cíti takú slabosť? Možno sa predsa len mala naraňajkovať. Alebo je to tou horúčavou? Ale na horúčavu je predsa zvyknutá. Čo len to s ňou je? Piino zmiznutie ju znepokojovalo stále viac. Zvláštne, pritom sa vlastne takmer nepoznali. Máš prázdniny, povedala si v duchu, uvoľni sa! Ľahla si na uterák.

Bea po chvíli zhíkla a sadla si. „Páni! Práve mi niečo napadlo!“

„Už zasa?“ nadhodil Oliver znudene.

Bea si jeho poznámku nevšímala. „Každý týždeň sa pri nás objavuje taký chlapík na mopede. Najskôr som si myslela, že je to vtip alebo že sa práve nakrúca nejaký historický film. Ale on fakticky brúsi nože a nožnice! Hej, niečo také ešte vážne existuje! A teraz príde to najlepšie.“ Odmlčala sa a triumfálne sa rozhliadla po kamarátoch.

„Tak von s tým, Bea, nenapínaj nás!“ naliehal Oliver.

„Párkrát som Piu videla, ako sa s tým brusičom baví.“

Lyra cítila, ako jej napriek horúčave prebehol po chrbte mráz. Brusič nožníc. Aj ona si ho dnes ráno všimla. Ale prečo?

Bea si odfúkla z tváre prameň vlasov. „Myslíte, že by sme to mali povedať polícii?“

„Ty asi nemáš všetkých päť pohromade!“ Oliver sa oprel o lakeť a krútil hlavou. „Len preto, že spolu hovorili? Čo proti tomu človeku máš?“

„Ja?“ Bea si ukázala na prsia. „Vôbec nič. Ale on je taký… desivý. A ak s ním Pia niečo mala, možno by ho mali vypočuť.“

„Hlúposť,“ povedal Patrick.

„Prečo?“ Bea sa na neho provokujúco pozrela a hádam po miliónty raz v ten deň pohodila vlasmi.

„Pretože je úplne neškodný,“ odpovedal namiesto Patricka Oliver a odhrnul si z čela prameň svetlých vlasov. „Občas si dá trocha hašiša a jazdí po meste na mopede. Tým hlúpym brúsením nožníc si z času na čas privyrobí pár eur. To je všetko.“

Patrick prikývol. „Bea, ty si jednoducho hysterka.“

„Truľo!“ Bea sa otočila k Lyre. „Vieš, väčšina ľudí nevníma svet okolo seba. Keď sa ich spýtaš, či mal niekto fúzy alebo okuliare, nedokážu si spomenúť. Každý potom tvrdí niečo iné. Ale keď teraz premýšľam o tom, či mala Pia niečo s brusičom nožov, som si čím ďalej tým istejšia. Áno, správali sa k sebe fakt zvláštne.“

„Prehovorila doktorka psychológie,“ posmieval sa spolužiačke Oliver.

Patrick sa rozosmial.

„Ste hlúpi.“ Bea potriasla plavou hrivou. „Chalani psychológii nerozumejú! Však, Lyra?“ Vrhla na Lyru významný pohľad, ktorým ju žiadala o podporu.

„Lyra, je ti niečo? Odrazu sa tváriš tak čudne.“

Všetci sa na ňu dívali. Dokonca aj Oliver jej konečne venoval ďalší pohľad. Prečo vyzerá divne? Nemohli predsa vidieť, že sa vo vnútri trasie a je jej zle. Sama netušila, čo sa s ňou z ničoho nič deje.

„Čo by malo byť?“ odsekla Lyra a vyhrabala z tašky iPod. Strčila si slúchadlá do uší a ľahla si. O chvíľu jej bude určite lepšie.

Patrick sa zľahka dotkol jej pleca. V ruke držal vrecko čipsov. Lyra už nechcela myslieť na Piu. Všetko sa isto vysvetlí. Vďačne siahla do vrecka a napchala si do úst zopár čipsov.

O pol druhej bolo na pláži neznesiteľne horúco. Lyrini kamaráti zamierili domov, pretože mamy už mali pripravené obedy. Všetky mamy – okrem tej jej.

„Poď so mnou k nám.“ Patrick si oprášil zo šortiek piesok. „Mamina urobila tacos. Tie jej sú fakt jedna báseň!“

„Vďaka,“ povedala Lyra, „ale nemôžem. Mám doučovanie.“

Mimovoľne vystrúhala grimasu. Na Pabla a precvičovanie gramatiky teraz skutočne nemala ani trochu náladu.

„Chúďa,“ poľutoval ju Patrick.

Lyra si vzdychla. „Musím sa poponáhľať.“ Zakývala kamarátom a neochotne zamierila ku schodom vedúcim na promenádu.

Tri

Cestou domov prechádzala Lyra okolo plných kaviarní a reštaurácií. Všade bolo veľa hostí. Myšlienka na Piu a brusiča nožníc jej nešla z hlavy. Cítila sa, ako keby stála pred zamknutými dverami a vedela, že za nimi číha buď tajomstvo, alebo strašná pravda. Žiaľ, ani zamak netušila, čo za pravdu by to mohlo byť.

Nezmysel, Lyra, povedala si, asi za to môže tá píšťalková melódia. Má v sebe niečo strašidelné. Vtom sa jej žabka o niečo zachytila a ona sa potkla. Bolo to hrozne rýchle, už skoro padala, keď jej ktosi pevne zovrel zápästie a zachránil ju.

„Hopla!“ Nejaký muž ju držal za ruku a usmieval sa na ňu.

„Prepáčte!“ vysúkala zo seba a vďačne sa na neho pozrela. V poslednej chvíli vyskočil zo stoličky pred kaviarňou, aby jej pomohol. Až teraz si uvedomila, že povedal hopla – bol to teda Nemec.

„Ďakujem,“ dodala. To je ale trapas.

„Á, ty hovoríš po nemecky? Môžeme si tykať?“

Kto to je? Nejaký turista? Mal na sebe biele tričko so zdvihnutým golierom, maskáčové bermudy a bol opálený dohneda.

„Jasne, ešte nie som taká stará, aby sme si nemohli,“ odvetila.

Celý sa rozžiaril. „To určite nie! Ja som Leander.“

Lyra si ho prezrela pozornejšie. Trochu jej pripomínal Olivera, mal podobné dlhšie blonďavé vlasy a v nich slnečné okuliare. Ale vyzeral omnoho lepšie a dospelejšie. Bea by pukla od závisti…

„Ja som Lyra. Ani neviem, o čo som zakopla.“ Rozhliadla sa, nevidela však ani kameň, ani uvoľnenú dlaždicu, ani nič iné podozrivé.

Leander mávol rukou. „To sa občas stane. Nedáš si niečo na pitie? Môžem ťa pozvať?“

Lyra mala sto chutí súhlasiť. Prečo musí Pablo prísť práve dnes? „Vieš, ja, žiaľ, musím…“ začala.

Ale Leander sa nedal. „Desať minút!“

Jeho úsmev bol okúzľujúci. Desať minút? Áno, to hravo zvládne.

„Tak dobre.“ Prikývla a tiež sa na neho usmiala. Neusmievaj sa toľko, napomenula sa v duchu. Nemusí predsa hneď vedieť, že sa ti páči!

Leander jej prisunul stoličku. Pripadala si ako skutočná dáma. Oliver ani Patrick by niečo také nikdy neurobili. Keby ju tak videla Bea!

„Čo si dáš?“ spýtal sa.

„Kolu.“

Leander objednal u čašníka dve koly. Jeho španielčina znela trochu neohrabane. Je tu hádam na dovolenke?

„Si tu na prázdninách?“ spýtal sa vzápätí.

Svetlé chĺpky na rukách mu zlatisto žiarili, všimla si Lyra. „Ehm… nie, ja tu bývam. A ty?“

„Tiež tu bývam, nedávno som sa prisťahoval. Ale – pripadáš mi trocha povedomá.“ Trochu sa zaklonil a pozorne si ju celú premeriaval.

„Vážne?“ Snažila sa to nadhodiť akoby nič, ale bola presvedčená, že očervenela. Má mu hádam povedať, že aj on sa jej zdá povedomý, že vyzerá trocha ako Brad Pitt, keď nosil dlhšie vlasy?

„Áno!“ prikývol, ešte chvíľu si ju zamyslene premeriaval a potom sa znova usmial. „Čo sa tu dá robiť vo voľnom čase? Teraz máš predsa prázdniny, nie?“ spýtal sa a nechal skĺznuť kocku ľadu z pohára rovno do úst. Na brade mal roztomilú jamku.

„Tak rôzne. Ja napríklad chodím rada na pláž.“ Aj keď bola veľmi smädná, od nervozity dokázala z koly len usrkávať.

„Áno, pláž!“ Natiahol nohy a nastavil tvár slnku. „To sa mi páči. Tiež chodím rád na pláž, keď mám čas.“

„Pracuješ tu?“ chcela vedieť Lyra.

„Áno, v jednej reštaurácii.“

„Si kuchár?“

„Uhádla si!“

Ako Jamie Oliver, napadlo Lyre, ten anglický kuchár, ktorý pripadal mame taký úžasný. Odkašľala si, nevedela, či sa má odvážiť spýtať sa. Potom to však predsa len spravila.

„Prišiel si sem sám?“

Rozosmial sa. Lyra by sa najradšej vyfackala. Taký trapas!

„Prepáč,“ zamumlala. Vôbec mu nemala dovoliť, aby ju pozval. Ktovie, čo si teraz o nej myslí.

Leander zvážnel. „Nie, ja som sa nesmial tvojej otázke, ale tomu, že som chcel vlastne do Španielska odísť so svojou priateľkou, ale ona sa so mnou rozišla.“

„Ach.“ Teraz sa ešte navyše dotkla jeho citlivého miesta. Bravo, Lyra! To sa ti opäť raz podarilo.

„Hm.“ Zase sa zadíval do slnka. „Bolo to tak lepšie. Nehodili sme sa k sebe.“

Lyra sa napila koly a čakala, že bude hovoriť ďalej, no zrejme bol myšlienkami niekde ďaleko. A je to jej vina, pretože mu pripomenula jeho stroskotaný vzťah.

„Musím už ísť.“ Lyra vstala. Mala síce ešte chvíľku času, ale zdalo sa jej, že bude lepšie odísť.

Až teraz si Leander znovu uvedomil jej prítomnosť. „A čo tvoja kola?“

Lyra zavrtela hlavou. „Už nemám čas.“

„Škoda. Možno sa niekedy uvidíme na pláži…“

„Možno.“ Lyra sa snažila nedať na sebe znať, že má radosť. „A vďaka za kolu.“

„Rado sa stalo.“

Sekundu rozmýšľala, že sa ho spýta na jeho telefónne číslo, ale keď si nevypýtal on jej, nechala to tak. Vôbec nechcela byť ešte dotieravejšia. Už to, ako sa potkla, bolo dosť trápne a potom mu ešte pripomenula jeho priateľku…

„V ktorej reštaurácii vlastne pracuješ?“ vyhŕkla však nakoniec i tak.

Vrhol na ňu zmätený pohľad. Asi zasa myslel na svoju priateľku.

„Ako sa volá tá tvoja reštaurácia? Možno ju poznám.“

„Aha, tak. Je to švédsky podnik, neviem, či by si tam chcela ísť. Beddinge, volá sa Beddinge.“

„Hm, tak to mi vážne nič nevraví,“ musela priznať. Ale on už sa zasa usmieval. Fajn, Lyra, povedala si v duchu. Leander má omnoho lepšiu náladu a ja viem, kde pracuje. Keď sa ponáhľala domov, líca mala rozpálené nielen od horúčavy.

Strčila kľúč do zámky a s prekvapením zistila, že je odomknuté. Mama je teda predsa len doma.

„Ty si už tu?“ spýtala sa Lyra a hodila plážovú tašku na gauč.

Mama stála v kuchyni, na sebe športové oblečenie, a práve dávala do mixéra banán. „Tá taška je celá od piesku. Nemala by si ju dávať na gauč!“

Lyra predstierala, že nič nepočula. Teraz sa zasa začnú tie mamine večné litánie.

„Dvaja klienti posunuli termín. Tak som si ešte na chvíľku zaskočila do posilňovne. Ale čo si mi tam, prosím ťa, nahrala za otrasnú hudbu?“ Mama podráždene ukázala na iPod ležiaci na stole.

„Prečo?“ Lyra sa usilovala tváriť ako neviniatko.

„Veľmi dobre vieš, že mi takéto hulákanie pripadá príšerné.“

Lyra sa zaškerila. Správne, naschvál mame nahrala Tokio Hotel, pretože vedela, že ich neznáša.

„Fakticky? Dobre, nabudúce ti nahrám Julia Iglesiasa alebo toho chlapíka s okuliarmi. Ako sa to len volá? Heino?“ povedala Lyra. Babička mala jeho prastaré platne.

„Prajem ti, aby si raz mala takú dcéru, ako si ty, Lyra! Ktorá si z teba bude uťahovať pre starého Brada Pitta. Nepočula si dačo nové o Pii?“

Mixér hučal tak nahlas, že Lyra musela kričať: „Nie!“

To ľudia nemôžu hovoriť o niečom inom než o Pii? Človek raz nepríde domov a hneď sa o neho všetci zaujímajú, pomyslela si Lyra. Uvedomila si, že má z minúty na minútu horšiu náladu. A to má ešte k tomu aj doučovanie.

„Aj tebe som niečo zmixovala,“ volala mama z kuchyne.

„To sa nedalo prepočuť,“ zamrmlala Lyra. Pohľadom skĺzla na kuchynskú linku, kde stál veľký pohár s mliečnozelenou tekutinou. „Fuj, avokádo…“

„Neviem, čo máš odrazu proti avokádam. Vždy si ich predsa mala rada. Avokádo má kopec vitamínov – a vôbec, takto sa o jedle nehovorí!“ napomenula ju mama.

„Nie som hladná. A nemohla by si občas urobiť aj niečo normálne? Hamburger alebo hranolčeky?“ zabedákala Lyra.

„Ale Lyra, čo by za to iní dali, keby…“

Lyra už ďalej nepočúvala, vzala tašku z gauča – skutočne tam po nej ostal piesok – a išla hore. Mamina posadnutosť zdravím jej išla hrozne na nervy. Prečo sa všetci rozhodli, že jej pokazia prázdniny? O desať minút tu bude Pablo s hlúpym doučovaním a ešte k tomu všetkému pokazila aj stretnutie s Leandrom – inak by sa jej isto spýtal na telefónne číslo. Celý deň bol nanič.

Rýchlo vliezla pod sprchu, obliekla si šaty a akurát si brala z izby zošit s anglickými cvičeniami, keď na ňu mama zdola zavolala: „Lyra! Poď sem, prosím, na chvíľu!“

Lyra predstierala, že nepočula. Len nech sa mama obťažuje hore. Prečo by mala Lyra vždy skákať, ako mama píska?

Koniec ukážky

Table of Contents

Jeden

Dva

Tri