Zrodení pre smrť

Aj v tlačenej verzii.

Ukážka z elektronickej knihy

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Prekliate mesto

Serafína – Skrytá tvár

Gemma Malleyová

Zrodení pre smrť– e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venované Dorie Simmondsovej

Prvá kapitola

11. januára 2140

Volám sa Anna.

Volám sa Anna a nemala som tu byť. Nemala som žiť.

Ale žijem.

Nemôžem za to, že som tu. Nepýtala som sa na svet. To však nič nemení na tom, že som sa narodila. Chytili ma dostatočne zavčasu, čo bolo pre mňa dobré. Aspoň tak to tvrdí pani Pincentová. Je to staršia pani, ktorá vedie Grange Hall. My ju oslovujeme pani domu. Grange Hall je miesto, kde bývam. Je to miesto, kam privážajú ľudí, ako som ja, aby sme sa stali užitočnými – tým najlepším z najhoršieho, ako hovorí pani Pincentová.

Nemám ďalšie meno, ako má pani Pincentová. Pani Pincentová sa volá Margaret Pincentová. Niektorí ju volajú Margaret, ale väčšina ľudí jej hovorí pani Pincentová. My ju voláme pani domu. Nedávno som jej aj ja začala hovoriť pani Pincentová, ale nie pred ňou – nie som hlúpa.

Legálni ľudia zvyčajne mávajú dve mená, niektorí aj viac.

Ale ja nemám. Som iba Anna. Ľudia ako ja nepotrebujú mať viac mien, hovorieva pani Pincentová. Jedno stačí.

Pravdupovediac, jej sa ani to jedno nepáči – povedala mi, že mi ho chcela zmeniť, keď som sem prišla. Vraj som bola tvrdohlavé decko, povedala, a nepočúvala som na nič iné, tak mi ho napokon nechala. Ja som spokojná – meno Anna sa mi páči, aj keď mi ho dali moji rodičia.

Nenávidím svojich rodičov. Porušili deklaráciu a nestarali sa o nič, len o seba. Teraz sú vo väzení. Neviem kde. Nikto z nás nevie nič o svojich rodičoch. Čo je podľa mňa dobré – aj tak by som si s nimi nemala čo povedať.

Nijaké dievča ani chlapec tu nemá viac ako jedno meno. Je to jedna z vecí, ktoré nás odlišujú od ostatných, hovorí pani Pincentová. Nie je to tá najdôležitejšia vec, samozrejme – mať iba jedno meno je skutočne len detail. Niekedy to však človeku ako detail nepripadá. Sú chvíle, keď túžim mať druhé meno, akékoľvek by bolo hrozné – vôbec by mi to neprekážalo. Raz som sa dokonca opýtala pani Pincentovej, či by som sa nemohla volať Anna Pincentová, mať to isté priezvisko, ako má ona. Strašne sa však vtedy nahnevala. Vylepila mi poriadne zaucho a zrušila mi teplú stravu na celý týždeň. Pani Larsonová, naša inštruktorka šitia, mi neskôr vysvetlila, že by to bola urážka, keby niekto ako ja nosil meno pani Pincentovej. Akoby sme boli rodina.

Ja vlastne mám ešte jedno meno, nie je to však skutočné meno ani priezvisko. A každý z nás, čo sme tu, má to meno rovnaké, takže to naozaj nevyznieva ako meno. Na zozname, ktorý nosí pani Pincentová so sebou, má napísané:

Nadbytočná Anna.

Vlastne je to skôr môj opis než meno. Pretože všetci, čo sme tu v Grange Halle, sme nadbytoční. Nadbytoční pre svet. Narodení navyše.

Ja som však veľmi rada, že tu môžem byť. Dostala som možnosť odčiniť hriechy mojich rodičov, a ak sa budem dosť usilovať, budem sa môcť zamestnať. Nie každý má takú príležitosť, hovorieva pani Pincentová. V niektorých krajinách nadbytočných, ako som ja, zabíjajú. Ako zvieratá.

Samozrejme, tu by to nikdy neurobili. V Anglicku nám nadbytočným pomáhajú stať sa užitočnými pre iných ľudí, takže to nie je až také zlé, že sme sa narodili. Preto postavili internát Grange Hall – aby sme mohli neskôr slúžiť legálnym ľuďom. A preto musíme veľmi usilovne pracovať, aby sme dokázali svoju vďačnosť.

Nie všade na svete však môžu byť internáty pre všetkých nadbytočných. Sme vraj ako slama na ťavom chrbte, vravieva pani Pincentová. Hociktorý ďalší narodený môže byť tým posledným steblom slamy, ktoré zlomí preťaženej ťave väzy. Možno preto je naozaj najlepším riešením zabíjať nás – veď kto by chcel byť tou slamou, čo zlomí chrbticu matke zemi? Preto nenávidím svojich rodičov. Je to ich chyba, že som tu. Nemysleli na nikoho, len na seba.

Niekedy myslím na deti, ktoré zabili. Rozmýšľam, ako to asi autority robia a či to bolí. Chcela by som vedieť, odkiaľ majú potom v tých krajinách slúžky a sluhov. A remeselníkov. Moja priateľka Sheila mi povedala, že aj u nás niekedy zabíjajú deti. No ja jej neverím. Pani Pincentová povedala, že Sheila má príliš bujnú fantáziu a tá jej vraj raz bude osudnou. Ja neviem posúdiť, či má, alebo nemá bujnú fantáziu, ale myslím si, že si vymýšľa; presne tak ako vtedy, keď sem prišla a prisahala, že je legálna a že je tu len omylom, pretože jej rodičia sa chceli vyhnúť dlhovekosti. Dookola opakovala, že si po ňu prídu, len čo si dajú veci do poriadku.

Samozrejme, nikdy neprišli.

V internáte Grange Hall je nás päťsto. Ja patrím k najstarším deťom a som tu aj najdlhšie. Bývam tu od dvoch rokov –približne toľko som mala, keď ma našli. Dovtedy som žila na povale – verili by ste tomu? Susedia ma vraj občas počuli plakať. Vedeli, že v dome nemajú byť nijaké deti, a preto zavolali autority. Vraj zostanem večným dlžníkom tých susedov, povedala mi pani Pincentová. Deti akoby vedeli, čo je pre ne dobré, a povedala mi tiež, že som plakala iba preto, lebo som chcela, aby ma našli. Akú som mala inú možnosť? Zostať do konca života na tej povale?

Na môj život na povale ani na svojich rodičov sa nepamätám. Kedysi sa mi čosi marilo, ale nie som si celkom istá. Možno to boli len sny. Prečo by niekto porušil deklaráciu, aby držal svoje dieťa na povale? Je to jednoducho hlúposť.

Nespomínam si veľmi ani na môj príchod do Grange Hallu, to však nie je čudné, aspoň podľa mňa, veď kto si pamätá na veci, ktoré zažil, keď mal dva a pol roka? Spomínam si, že mi bolo zima, plakala som a volala rodičov, až kým som nezachrípla, pretože vtedy som ešte nevedela, akí sú sebeckí a hlúpi. A pamätám si tiež, že čokoľvek som urobila, vždy to bolo zle. Ale to je skutočne všetko, na čo si spomínam.

Teraz už nerobím problémy. Naučila som sa zodpovednosti, hovorí pani Pincentová, a som na najlepšej ceste stať sa hodnotným prínosom.

Hodnotný prínos Anna. To sa mi páči oveľa viac ako nadbytočná.

Dôvodom, prečo sa stanem hodnotným prínosom, je fakt, že sa rýchlo učím. Viem uvariť päťdesiat jedál najvyššej kvality a ďalších štyridsať jedál, ktorých kvalita je uspokojivá. Najlepšie si viem poradiť s mäsitými jedlami, trochu horšie mi idú jedlá z rýb. Som však zručná krajčírka a podľa posledného posudku, ktorý som dostala, budem niekomu dobrou slúžkou. Ak si zlepším cit pre detail, v budúcnosti môžem dokonca dostať ešte lepšie hodnotenie. To znamená, že o šesť mesiacov, keď opustím Grange Hall, pôjdem slúžiť do jedného z lepších domov. O šesť mesiacov budem mať pätnásť rokov. Je to čas, keď sa už budem musieť o seba postarať sama, povedala mi pani Pincentová. Som veľmi rada, že mám za sebou taký dobrý výcvik, pretože poznám svoje miesto a ľudia v najkrajších domoch to majú radi.

Neviem, aké to pre mňa bude rozlúčiť sa s Grange Hallom. Myslím si, že to bude vzrušujúce, ale zároveň sa trochu bojím. Zatiaľ som bola najďalej len v dome na dedine, kde som tri týždne vypomáhala, keď ich vlastná slúžka ochorela. Slečna Keanová, inštruktorka varenia, ma tam zaviedla v piatok večer a potom ma zas priviedla späť. Zakaždým bola tma, takže som z dediny nevidela takmer nič.

Dom, v ktorom som pracovala, bol nádherný. Ani trochu sa nepodobal na Grange Hall – izby boli vymaľované svetlými, teplými farbami a zem pokrýval hrubý koberec, takže ste mohli po ňom loziť po štyroch, a neodreli ste si pritom kolená. Mali tam krásne pohodlné kreslá, na ktorých by ste mali chuť stočiť sa do klbka a navždy zaspať.

K domu patrila veľká záhrada, na ktorú bol výhľad zo všetkých okien. Bola plná prekrásnych kvetov. Na konci záhrady bolo čosi, čomu hovorili políčko – tam pani Sharpová niekedy pestovala zeleninu. Povedala, že kvety sú záľubou, na ktorú sa autority pozerajú s nevôľou. Pretože teraz, keď sa potraviny nemôžu dovážať z celého sveta, každý si musí dopestovať svoje vlastné. Povedala mi, že ona si myslí, že aj kvety sú dôležité, autority však majú na vec iný názor. Podľa mňa má pravdu – kvety sú niekedy rovnako dôležité ako potraviny. Závisí to od toho, čím sa chcete nasýtiť.

V dome pani Sharpová niekedy zapínala radiátory, a tak tam nikdy nebolo chladno. Bola to tá najmilšia a najláskavejšia pani – keď som jej raz upratovala spálňu, ponúkla mi, aby som si vyskúšala jej rúž. Najskôr som nechcela, pretože som sa bála, že by sa to mohla dozvedieť pani Pincentová, neskôr som to však oľutovala. Pani Sharpová sa so mnou rozprávala takmer tak, akoby som ani nebola nadbytočná. Dokonca mi povedala, že bolo fajn mať znovu v dome niekoho mladého.

Veľmi sa mi tam páčilo – najmä preto, že pani Sharpová bola ku mne taká milá, ale aj preto, že som si rada prezerala fotografie úžasných miest, ktoré mala rozvešané po všetkých stenách v dome. Na každej fotke sa pani Sharpová usmievala, na niektorých držala v ruke pohárik, na iných stála pred nejakou krásnou budovou alebo sochou. Povedala mi, že tie fotky sú spomienkou na každé z jej narodenín. A každý rok vraj bola aspoň trikrát v zahraničí na dovolenke. Zvykla cestovať lietadlom, ale teraz, keď sa letecká doprava pre vážny nedo-statok energií obmedzila, musí chodiť buď loďou, alebo vlakom. Ale cestovať neprestala, lebo svet treba vidieť, aký by to inak malo celé zmysel? Čo by malo aký zmysel? Chcela som sa opýtať, ale neodvážila som sa, lebo klásť otázky sa považuje za nezdvorilé. Pani Sharpová povedala, že už navštívila stopäťdesiat krajín a v niektorých bola viac ako dvakrát, a ja som mala čo robiť, aby som sa na ňu nepozerala s otvorenými ústami, pretože som ani nevedela, že na svete existuje toľko krajín. My sa v Grange Halle o iných krajinách neučíme.

Pani Sharpová teraz už bola asi v stopäťdesiatich troch krajinách, pretože odvtedy, čo som u nej slúžila, už uplynul celý rok. Kiežby som u nej mohla pracovať stále. Ani raz ma za celý čas, čo som bola u nej, neudrela.

Cestovať po svete musí byť úžasné. Pani Sharpová mi ukázala mapu sveta a na nej Anglicko. Rozprávala mi o púšťach na Strednom východe, o pohoriach v Indii a o mori. Myslím si, že mojím obľúbeným miestom by bola púšť, pretože tam nie sú nijakí ľudia. V púšti by asi bolo ťažké byť nadbytočným – dokonca aj keby ste nadbytoční boli, nebolo by tam nikoho, kto by vám to pripomínal.

Ja však pravdepodobne nikdy v živote púšť neuvidím. Pani Pincentová povedala, že púšť sa veľmi rýchlo zmenšuje, pretože sa na nej začalo stavať. Púšť je vymoženosť, ktorú si naša planéta nemôže dovoliť. A ja by som sa mala sústrediť na to, aby som sa naučila poriadne žehliť, namiesto snívania o krajinách, ktoré ni-kdy nenavštívim. Nie som si istá, či má pani Pincentová pravdu, ale nikdy by som jej neprotirečila. Pani Sharpová mi povedala, že raz mala slúžku, ktorá s ňou cestovala po svete, pomáhala jej s balením, zabezpečovala cestovné lístky a podobne. Slúžila jej štyridsať rokov a pani Sharpová bola veľmi nešťastná, keď umrela, pretože terajšia slúžka neznáša horúčavy, takže ju musí počas dovoleniek nechávať doma. Keby som ja dostala možnosť pracovať u panej, ktorá by veľa cestovala, nemyslím si, že by mi prekážali vysoké teploty. Hoci by sme išli na najhorúcejšiu púšť, som si istá, že by som to miesto milovala.

„Anna! Anna, okamžite poď sem!“

Anna zodvihla hlavu od malého denníka, ktorý jej pani Sharpová darovala na rozlúčku, a rýchlo ho spolu s perom strčila do tajnej skrýše.

„Áno, pani Pincentová,“ zavolala v chvate, vybehla z kúpeľne pre dievčatá 2 a bežala dolu chodbou. Tvár jej horela. Ako dlho už na ňu pani Pincentová volá? Ako to, že jej volanie vôbec nepočula?

Pravdou je, že nemala tušenia, ako ju písanie dokáže pohltiť. Denník od pani Sharpovej má už rok. Je to malá objemná knižočka v svetloružovej zamatovej väzbe, s pevnými béžovými listami, ktoré boli také prekrásne, že keď ju dostala, vôbec si nevedela predstaviť, ako by raz mohla na ten nádherný papier urobiť čo len čiarku. Často ho vyberala zo skrýše iba preto, aby sa naň mohla pozrieť. Obracala ho v rukách, s previnilým pocitom pohládzala jemnulinký zamat a potom ho znovu schovala. Ale dosiaľ doň nikdy nepísala – až dnes, tak je to. Dnes ho, sama nevie prečo, vybrala, vzala pero a takmer bez premýšľania sa pustila do písania. A keď už raz začala, zistila, že vôbec nemá chuť prestať. Myšlienky a pocity, ktoré zvyčajne zostávali zahalené obavami a únavou, sa odrazu začali vynárať na povrch, akoby sa potrebovali nadýchnuť čerstvého vzduchu.

Bolo to veľmi príjemné, ale keby ju prichytili, dostala by bitku. Okrem toho by jej zakázali prijímať akékoľvek darčeky. Pretože denníky a písanie boli v Grange Halle zakázané. Neboli v internáte preto, aby trávili čas čítaním a písaním, ale preto, aby sa naučili pracovať – pani Pincentová im to pravidelne pripomínala. Povedala, že keby nadbytočných neučili čítať a písať, bolo by všetko oveľa jednoduchšie. Čítanie a písanie boli nebezpečné činnosti, lebo rozvíjali myslenie. A premýšľajúci nadbytoční boli menej užitoční a ťažšie zvládnuteľní. Ale ľudia si žiadali slúžky a sluhov, ktorí boli gramotní, a tak pani Pincentová nemala na výber.

Keby Anna skutočne bola hodnotným prínosom, bola by sa denníka celkom vzdala. Bola si toho vedomá. Pokušenie je skúškou, často hovorievala pani Pincentová. Anna mu už dvakrát podľahla. Prvýkrát, keď prijala darček, a teraz tým, že doň písala. Skutočný hodnotný prínos by sa zachoval inak, vedela to. Ozajstný hodnotný prínos by za nijakú cenu neporušil pravidlá.

No Anna, ktorá až dosiaľ pravidlá poslušne rešpektovala, pretože bola presvedčená, že sú na to, aby sa do poslednej bodky dodržiavali, objavila pokušenie, ktorému nedokázala odolať. A teraz, keď už do denníka písala, vedela, že oň nesmie prísť, nech by ju to stálo čokoľvek.

Jednoducho, musí sa postarať, aby ho nikto nenašiel, prebehlo jej hlavou, keď utekala do kancelárie pani Pincentovej. Ak sa nikto o jej tajomstve nedozvie, možno bude môcť ukrývať do denníka svoje pocity a samu seba presvedčí, že nerobí nič zlé, že ten malý kúsok súkromia, ktorý si pre seba v Grange Halle vytvorila, nie je ničím nebezpečným.

Skôr ako zabočila za roh, v rýchlosti si prekontrolovala oblečenie. Nadbytoční musia byť vždy upravení. Zo všetkého najmenej si želala nechtiac rozčúliť pani Pincentovú. Teraz bola prefektkou, čo znamenalo, že mala nárok na zvyšky od večere, ak nejaké zostali, a na jednu prikrývku navyše, vďaka ktorej sa mohla dobre vyspať a netriasla sa od zimy. Nie, teraz naozaj nepotrebovala nijaké problémy.

Zhlboka sa nadýchla a vystrela sa, aby sa pred pani Pincentovou objavila ako vždy pokojná a disciplinovaná Anna. Potom už zabočila za roh a zaklopala na otvorené dvere kancelárie.

Kancelária pani Pincentovej bola tmavá a studená miestnosť s drevenou dlážkou, drsnými žltými stenami a silným stropným osvetlením, ktoré presvietilo všetko, aj prach poletujúci vo vzduchu. Hoci Anna mala takmer pätnásť, v tejto pochmúrnej kutici už veľakrát dostala bitku alebo bola inak potrestaná, a preto inštinktívne pocítila strach zakaždým, keď prekročila prah tejto miestnosti.

„Tu si, Anna,“ oslovila ju pani Pincentová nahnevaným hlasom. „V budúcnosti ma už nenechaj tak dlho čakať. Chcem, aby si pripravila posteľ pre nového chlapca.“

Anna prikývla. „Áno, pani domu,“ odvetila poslušne. „Pre malého chlapca?“

Chovanci v Grange Halle sa rozdeľovali na malých, stredných a čakajúcich. Malí predstavovali tých, ktorí sa bežne prijímali – od dojčiat cez batoľatá až po päťročné deti. Keď prišiel nový malý, každý to vedel, pretože celé dni plakal a kričal, až kým si nezvykol na nové prostredie – preto boli izby pre malých chovancov umiestnené na najvyššom poschodí, aby ostatných nevyrušovali. Taký bol zámer, ale v skutočnosti ste sa plaču nikdy nemohli celkom vyhnúť. Rozliehal sa všade – nárek nových malých chovancov v každom vyvolával spomienky, spomienky na obdobie vlastného náreku, ktoré viseli vo vzduchu ako duch, ktorý nedokončil svoje dielo. Len pár chovancov si vôbec nepamätalo na svoje prvé týždne v Grange Halle, ostatným sa vryl do pamäti deň, keď ich odtrhli od zúfalých rodičov a previezli v noci do nového nevľúdneho a chladného domova. Vždy keď prišiel nový malý, všetci sa snažili zapchať si uši a nevšímať si spomienky, ktoré si k nim neodbytne hľadali cestu. Nikomu nebolo malých ľúto – a ak k nim niečo cítili, bola to nevôľa a hnev. Ďalší nadbytočný, ktorý bude ničiť spoločné veci.

Strední chovanci boli vo veku šesť až jedenásť alebo dvanásť rokov. Strední prichádzali len z času na čas a väčšinou boli tichí a utiahnutí, nezvykli plakať. Ľahšie sa prispôsobovali internátnemu životu, pochopili, že slzy a záchvaty zúrivosti sa netolerujú, a nedali sa za ne biť. Hoci boli lepšie zvládnuteľní ako malí, priniesli si so sebou vlastné problémy. Pretože prišli neskôr, strávili so svojimi rodičmi oveľa viac času, a tak mali na mnohé veci úplne chybné názory. Niektorí provokovali na hodinách prírody, iní, ako napríklad Sheila, tajne verili, že si rodičia po nich prídu. Strední boli niekedy skutočne ako prihlúpli, nechceli veriť, že môžu byť šťastní, lebo sa dostali do Grange Hallu.

Anna patrila k čakajúcim. Čakajúcim na zamestnanie. Obdobie čakania znamenalo, že výcvik pokročil do najvyššieho štádia. Od každého chovanca sa očakávalo, že sa naučí všetkému, čo bude u svojich budúcich zamestnávateľov potrebovať. Bol to aj čas skúšok, rozhovorov o liekoch na dlhovekosť, o rodičoch a nadbytočných – aby si tí, ktorí boli za nich v Grange Halle zodpovední, overili, či nadbytoční poznajú svoje miesto alebo nie a či sú spôsobilí žiť mimo internátu. Anna veľmi dobre pochopila, o čo v skúške ide. Nemala v úmysle pridať sa k tým nešťastníkom, ktorí využili prvú príležitosť, aby povedali svoj názor a kriticky sa vyjadrili o deklarácii. Užili si svoje dve minúty slávy a potom ich odviezli do nápravného zariadenia. Na nútené práce, ako to nazvala pani Pincentová. Anna sa pri tej myšlienke striasla. Tak či onak, ona poznala svoje miesto a nechcela autoritám protirečiť v otázkach vedy a prírody. Aj tak mala výčitky svedomia, že nežalovala na tých, ktorí by si to zaslúžili.

Pani Pincentová sa zamračila. „Nie, nie pre malého. Priprav posteľ hore v oddelení pre čakajúcich.“

Anna vyvalila oči. Ešte nikto neprišiel do Grange Hallu ako čakajúci. To musí byť omyl. No možno bol vychovaný niekde inde.

„Prišiel… prišiel sem z nejakého iného internátu pre nadbytočných?“ vyhŕklo z nej skôr, ako sa stihla spamätať. Pani Pincentová nedovoľovala klásť otázky, okrem tých, ktoré súviseli s objasnením konkrétnej úlohy.

Pani Pincentová mierne prižmúrila oči. „Dohovorila som, Anna,“ povedala úsečným tónom. „Nech to máš o hodinu hotové.“

Anna bez slova prikývla a zvrtla sa k dverám. Zo všetkých síl sa snažila ukryť zvedavosť, ktorá sa jej zmocnila. Čakajúci nadbytočný musí mať najmenej trinásť. Kto je to? Kde bol po celý ten čas? A prečo prišiel teraz sem?

Druhá kapitola

Peter prišiel až po týždni. Objavil sa v triede uprostred hodiny vedy a prírody a Anna sa snažila nepozerať naňho, pretože na chlapca sa upierali všetky pohľady, a ona nechcela, aby si o nej myslel, že je zvedavá. Určite by si potom o sebe namýšľal, že je výnimočný, a to nechcela pripustiť.

Anna však vedela niečo, o čom nikto iný nevedel. Vedela, že nepricestoval len teraz, ale už pred týždňom, presne vtedy, keď jej to pani Pincentová oznámila. Prišiel neskoro v noci a museli ho odviezť niekam preč, pretože, ako zistila na druhý deň, vo svojej posteli nespal.

Bolo okolo polnoci, keď ho pred siedmimi dňami počula prísť. Všetci už spali, ale Anna bola na druhom poschodí a písala si denník. Potom ho ukryla do svojej tajnej skrýše, o ktorej bola presvedčená, že ju nikto neobjaví. V celom Grange Halle vládlo úplné ticho, okrem niekoľkých kvapkajúcich kohútikov a tlmeného plaču, ktorý bolo počuť z horného poschodia. Anna bola pokojná, pretože vedela, že je v bezpečí a nikto ju nevyruší.

Krátko predtým, cestou z kancelárie pani Pincentovej si povedala, že denník zahodí, a hanbila sa sama pred sebou, že tak ľahko podľahla pokušeniu.

Lenže samotné pomyslenie na to, že by sa mala denníka vzdať, ju naplnilo takým smútkom a bolesťou, že sa jej v hlave hneď vynorili dôvody, prečo ho nemôže zahodiť; najpresvedčivejší bol ten, že by ho niekto našiel. Bolo vylúčené, aby si nikto v smetnom koši nevšimol prekrásnu knižočku v ružovom zamate, a aj keby ho zabalila do starého novinového papiera, niekto by ho tam určite objavil a zistilo by sa, že doň písala ona.

Nie, rozhodla sa, bude oveľa bezpečnejšie, ak denník zostane ukrytý, a za jedinú skrýšu, ktorá prichádzala do úvahy, považovala kúpeľňu pre dievčatá 2. Kúpeľňa bola umiestnená na druhom poschodí a Anna v nej mala tajné miesto už dávno predtým, ako dostala denník – bola to úzka štrbina za jednou z vaní. Anna ju objavila pred rokmi, keď sa jej vyšmyklo z ruky mydlo a skĺzlo po boku vane. Vedela, že keby sa mydlo stratilo, potrestali by ju – mydlo muselo každému vydržať štyri mesiace. Nešetrnosť sa trestala nočnou prácou, a preto Anna vsunula ruku do medzery, kam sa mydlo zošuchlo – pocítila, že sa zachytilo na malom výbežku, ktorý bol celkom ukrytý pred zvedavými pohľadmi, teda ak ste o ňom nevedeli.

Hneď vtedy o ňom veľmi nepremýšľala – tak jej odľahlo, keď našla mydlo, že sa rýchlo doumývala a ponáhľala sa späť do spálne na večerné sľuby. Ale neskôr si uvedomila, že si našla svoje malé tajné miesto, a naplnilo ju to pocitom úzkosti, ale aj vzrušenia. A hoci si ho nemohla vziať so sebou, bola to – okrem rovnošaty, zubnej kefky a uteráka – prvá vec, ktorá patrila iba jej.

Nadbytoční nesmeli mať nijaké veci, nemali právo vlastniť nič zo sveta, do ktorého sa dostali nelegálne, povedala im pani Pincentová. A keďže Anna nepovažovala tajnú štrbinu za nejaké skutočné vlastníctvo, počas nasledujúcich týždňov, akoby povzbudená prvým krokom, začala zbierať veci, ktoré boli hmatateľnejšie. Straku, ktorú si vystrihla z kusa látky, čo sa vytrhol zo sukne pri praní, a čajovú lyžičku, ktorú niekto zabudol v spoločnej miestnosti – uložila si to na tajnom mieste a bola z toho celkom vo vytržení, pretože mala svoje vlastné tajomstvo. Ale to bolo, samozrejme, veľmi dávno. Už prešlo pár rokov, odkedy vyrástla z takých detských hier.

Aspoň si tak myslela. Aspoň v to dúfala.

Tak či onak, v tú noc, keď mal prísť nový nadbytočný, denník na ňu čakal. Zašla sa preto neskoro v noci poumývať do kúpeľne pre dievčatá 2, aby si overila, či sa s ním nič nestalo, a chcela ho aspoň na chvíľku vziať do ruky a pozrieť si písmená, ktoré doň napísala a ktoré patrili iba jej. Mala za sebou únavný deň, prax v kuchyni a potom ešte dostala za úlohu pripraviť posteľ pre nového nadbytočného v chlapčenskej spálni pre čakajúcich. Najskôr si splnila všetky svoje povinnosti a potom s najväčšou precíznosťou, akej bola schopná, položila na budúcu chlapcovu posteľ jednu prikrývku a uterák, na ktorý uložila zubnú kefku, mydlo a pastu, presne tak, ako jej prikázala pani Pincentová.

Keď si sadla do studenej vody (nadbytoční nesmeli používať teplú vodu – nesmeli využívať nijaké zdroje okrem tých najnevyhnutnejších), Anna, ktorá bola prefektkou, sa pristihla, že rukou šmátra po boku vane. Je to predsa odmena za dobre vykonanú prácu, hovorila si v duchu. Vedela, že nekoná správne, ale nedokázala sa ovládnuť, a keď denník vytiahla zo skrýše, ovládlo ju silné vzrušenie. Jemný ružový zamat, ktorý držala v rukách, a správa, že príde ďalší nadbytočný, jej tak zvýšili adrenalín, až sa začala chvieť. Čakajúci nadbytočný, ktorý príde z vonkajšieho sveta, bude vedieť, ako to tam chodí, a nebude vycvičený ako oni… Bude… Anne sa triasli ruky, keď začala písať. Pravdou bolo, že vôbec netušila, aký bude – možno nebezpečný a ťažko zvládnuteľný –, ale život už určite nikdy nebude taký istý ako pred jeho príchodom.

Zatiaľ čo jej v hlave vírili myšlienky, mimovoľne jej padol zrak na nástenné hodiny a s povzdychom si uvedomila, že je o päť minúť dvanásť. V Grange Halle boli hodiny v mnohých miestnostiach, hoci nadbytoční nemuseli poznať čas. Hodiny boli pripevnené na stenách a Anna počula, ako pani Pincentová povedala jednej inštruktorke, že jej pripomínajú „lepšie časy“. Anna nerozumela, čo tým pani Pincentová vlastne myslela. Tak či onak, rada sledovala, ako sa ručičky hodiniek pomaly pohybujú po veľkom okrúhlom ciferníku, a podarilo sa jej prehovoriť jednu z inštruktoriek, pani Dawsonovú, aby ju naučila poznávať na nich čas. Nadbytoční nepotrebovali poznať hodiny, veď digitálny čas mali vsadený do zápästia. Vsadený čas mal rovnako starú tradíciu ako internáty pre nadbytočných. Čas nebol na strane nadbytočných, vravievala pani Pincentová. Čas bol jednou z vecí, ktorú si nadbytoční nezaslúžia. Čas patril legálnym, nadbytoční boli jeho otrokmi. Celkom im malo stačiť, keď im prenikavé zvonenie v Grange Halle oznámilo čas raňajok a večere.

Vsadený čas patril k jednej z mála modernizácií, povedala raz pani Keanová pani Dawsonovej, keď nevedeli, že ich Anna počúva. Inovácie neboli potrebné, vravela, lebo každý bol spokojný. Nikto sa neobťažoval vymýšľať nové veci, pretože to vyžadovalo priveľa úsilia. A pani Dawsonová prikývla a odvetila: „Ako fajn.“ Pani Keanová sa na ňu na moment pozrela, akoby chcela niečo dodať, ale potom len kývla hlavou a viac nepokračovala v rozhovore.

Vsadený čas sa implantoval pod kožu na zápästí a každým pohybom, ktorý nadbytočný vykonal, sa udržiaval jeho mechanizmus v pohybe, takže nebol potrebný iný zdroj energie. A keďže nadbytoční mali čas neustále pred očami, nikdy nemali dôvod meškať ani opustiť pridelenú prácu skôr. Tak im to vysvetlili autority. Anna mala vsadený čas od začiatku svojho pobytu v Grange Halle a zdalo sa jej to celkom prirodzené – nevedela pochopiť, prečo by ho nemal mať každý. Ale legálni ľudia, ku ktorým patrili aj ich inštruktori, ho nemali; nosili hodinky, ktoré plnili rovnakú úlohu, nosili ich však na opačnej strane zápästia.

Anna sa pozrela, koľko je hodín, a musela uznať, že napriek skutočnému úsiliu autorít predsa len mešká, hoci ide iba o čas vyhradený na spanie. Musela vyjsť z vane a upokojiť sa, aby dokázala zaspať. Inak bude pre ňu zajtrajší deň mučením. Teraz si už bola istá, že denník je v bezpečí a už viac nemusí myslieť na nového nadbytočného. Nemusí byť kvôli nemu celá bez seba.

Rýchlo vyliezla z vane, vzala si z vešiaka malý uterák a bezmyšlienkovite sa poutierala. Suchá, hoci drsná bavlnená látka jej po studenej mydlovej vode robila dobre. A presne v tej chvíli ho počula prísť. Doliehali k nej síce len akési tlmené zvuky, ba chvíľu sa jej zdalo, že počuje kvílenie raneného psa, potom si však uvedomila, že to bol určite len krycí manéver. Podobné zvuky sa zvykli používať, ak boli noví nadbytoční príliš hluční. Krycie manévre si údajne vyžiadala Spoločnosť vodičov, ako im povedala pani Pincentová – pretože vodiči vraj zažívali nepríjemné pocity. Akoby nestačilo, že nadbytoční vôbec existujú, ešte aby legálnym ľuďom spôsobovali nepríjemnosti, vyjadrila sa raz s nevôľou pani Pincentová.

Potom Anna počula, ako sa niečo zlomilo, a o niekoľko sekúnd nasledovalo buchnutie, akoby čosi ťažké, ale mäkké dopadlo na dlážku. Potom sa opäť ozvali akési hlasy a asi o minútku zavládlo ticho.

Potichu sa vykradla z kúpeľne a na moment zatajila dych, načúvala, či nezachytí ešte nejaký zvuk – ako nadbytočného vedú hore schodmi do chlapčenskej spálne pre čakajúcich –, ale napokon to vzdala. Určite šiel do kancelárie pani Pincentovej, pomyslela si. Zajtra sa všetko dozvie. Teraz je čas ísť spať.

Ale ráno, hoci si po raňajkách urobila zachádzku, aby si obzrela nového chovanca a možno sa mu aj predstavila, zistila, že posteľ pre nového nadbytočného zostala nedotknutá. Ostatní čakajúci chlapci iba krčili plecami, keď sa ich na neho opýtala – pani Pincentová im nepovedala ani len to, že má ktosi nový prísť, a o prázdnu posteľ sa vôbec nezaujímali. Prázdna posteľ pre nich znamenala prikrývku navyše, ktorá nikomu nechýbala.

Keď sa neobjavil ani na ďalší deň, ani v ten nasledujúci, Anna bola presvedčená, že ho odviezli do iného internátu pre nadbytočných alebo do nápravného zariadenia. Možno usúdili, že ako čakajúceho bude pre neho príliš neskoro zaradiť sa do života v Grange Halle.

A potom, presne o týždeň, sa objavil.

Pricestoval oblečený v predpísanej modrej rovnošate, presne takej istej, akú nosia všetci nadbytoční – beztvarej, z hrubej látky –, presne vo chvíli, keď im pán Sargent asi po päťdesiaty raz rozprával príbeh o dlhovekosti. Pán Sargent ich učil vedu a prírodu a jeho obľúbenou témou boli vedci, ktorí objavili spôsob, ako sa vyhnúť starobe. Predtým, ako ho vynašli, ľudia umierali. Po celý čas. Na hrozné choroby. A vyzerali strašne.

Anna už ten príbeh poznala rovnako dobre ako pán Sargent, ale vždy ho rada znovu počúvala. Dlhovekosťou ľudia dosiali vrchol možností prírody. Dlhovekosť dokázala, že ľudia sú najdokonalejšími tvormi v prírode. Ale s dokonalosťou a zvrchovanosťou ide ruka v ruke zodpovednosť, povedal im pán Sargent. Ľudia preto nemohli zneužiť dôveru a štedrosť matky prírody.

Skôr ako vynašli dlhovekosť, ľudia umierali na choroby, ktorým hovorili rakovina, srdcový infarkt alebo aids. Niektorí ľudia trpeli rozličnými postihmi, tak to nazývali, a znamenalo to, že nejaký orgán nefungoval, tak ako mal, a nedal sa vyliečiť. Napríklad ak niekto pri nehode prišiel o nohu, musel prežiť zvyšok života v kresle s kolieskami, pretože lekári vtedy ešte nevedeli vyrábať umelé končatiny. Oživenie neexistovalo a cvičenia mozgu ľudia ešte nepoznali. A tak zomierali približne v sedemdesiatich rokoch, okrem pár šťastnejších, ktorí v skutočnosti neboli až takí šťastní, pretože boli stále unavení, dobre nepočuli a nevideli, a tak by im možno bolo skutočne lepšie, keby boli mŕtvi.

Potom však vedci objavili oživenie. Vďaka nemu človek získal úplne nové bunky, ktoré nahradili tie nefunkčné. Ako prvú dokázali lekári liečiť rakovinu. Potom srdcový infarkt. O čosi dlhšie im trvalo, kým vedeli vyliečiť aids, ale napokon sa im podarilo aj to, hoci na to potrebovali získavať ďalšie bunky.

Koniec ukážky

Table of Contents

Prvá kapitola

Druhá kapitola