Andrew Fukuda – Kořist

také v tištěné verzi

Ukážka z elektronickej knihy

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Andrew Fukuda

Kořist – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Obaachanovi

1.

MYSLELI JSME SI, že jsme se lovců konečně zbavili, ale byl to omyl. Dnes v noci se vrátili.

Zaslechli jsme je, až když byli jen pár minut od řeky: noční temnotou k nám pronikly hlasité výkřiky, ostré jako skřípot skleněných střepů drcených podrážkami bot. Kůň se s rozšířenými nozdrami, vypoulenýma očima a zaťatými svaly zvedl ze země. Sklopil uši a odpádil pryč, oční bělma mu zářila do tmy jako dva šílené úplňky.

Všichni si kvapně posbíráme věci, nohy se nám třesou a utíkáme ke člunu. Kotvicí lana jsou pevně utažena. Nemůžeme je rozvázat, jak se nám klepou ruce. Ben se snaží potlačit vzlyky. Epap je strachy ztuhlý. Stojí na palubě s hlavou nakloněnou na stranu, odkud zvuky přicházejí. Vlasy má rozcuchané po krátkém spánku, do něhož nikdy neměl upadnout.

Sisy se pokouší lana odříznout. Kmitá ostřím dýky stále rychleji, až odletují jiskry. Najednou přestane, ostří dýky drží nehybně ve vzduchu. Upřeně hledí do dálky. Vidí je: deset stříbrných teček, které se za námi ženou po louce, než zmizí za nedalekým kopečkem. Cítím, jak se mi ježí chlupy na krku, mění se v drobné krápníky, praskají a lámou se ve větru.

Znovu se vynořují na obzoru: deset kapek rtuti, zdolávajících kopec s neuvěřitelným odhodláním. Stříbrné tečky, kapky rtuti, těmito poetickými názvy se bláhově pokouším hrozivé nebezpečí proměnit v neškodné představy, drobné šperky. Ale tohle jsou lidé. Lovci. Běží sem, aby mi zabořili špičáky do masa. Aby mě roztrhali na kousky, pochutnali si na mně, zhltli mé vnitřnosti.

Popadnu mladší chlapce a strkám je na palubu. Sisy zápolí s posledním lanem, snaží se nevnímat sílící jekot, vyrážený hrdly plnými slin. V poslední chvíli se jí daří lano přeříznout. Odstrkuji člun do říčního proudu a Sisy na něj naskakuje. Řeka nás obklopuje, nese nás pryč od břehu.

Lovci se shromažďují na břehu – deset silných, groteskně působících postav s roztavenou kůží a připečenými vlasy. Nepoznávám ani jednoho z nich. Není tady Rudoretka, Kulturistka, Vychrtlík ani Ředitel – touha v jejich očích je mi však až příliš dobře známá. Je to silnější než chtíč. Je to mučivá touha po glupaním mase a krvi. Tři lovci se po hlavě vrhají do proudu řeky v bláhovém pokusu se k nám dostat. Jednou dvakrát se vynoří nad hladinu a pak neškodně klesají ke dnu.

Ostatní lovci nás ještě čtyři hodiny sledují po břehu. Snažíme se na ně nedívat, upíráme pohled k vodní hladině a dřevěné palubě. Ale jejich křiku se nedá uniknout: je plný frustrace, nenaplněné touhy. Čtyři chlapci z Kopule – Ben, David, Jacob a Epap – se po zbytek noci choulí v kajutě. Já se Sisy zůstáváme na zádi a dlouhými bidly korigujeme směr člunu, udržujeme ho v bezpečné vzdálenosti od břehu. S blížícím se úsvitem zamračená obloha pomalu bledne. Zbývající lovce však vycházející slunce a s ním spojená nevyhnutelná smrt nijak neoslabuje, jejich kvílení a běsnění naopak sílí.

Den pomalu přichází, prosvítající paprsky si razí cestu skrz černá oblaka. Lovci tak umírají postupnou, strašlivou smrtí. Trvá téměř hodinu, než dobublá poslední jekot a nezbude z nich vůbec nic.

Poprvé po několika hodinách Sisy promluví. „Myslela jsem, že už jsme dost daleko. Že už je neuvidíme.“ Je teprve ráno, ale její hlas zní unaveně.

„Bylo slunečno,“ vysvětluju. „Až do té včerejší bouře.“ Déšť a zatažená obloha proměnily den v noc, a umožnily tak lovcům vyrazit několik hodin před soumrakem.

Sisy vystrčí bradu. „Tak to aby dnes radši nepršelo,“ odtuší a jde do kajuty zkontrolovat chlapce.

Řeka se vytrvale žene kupředu. Dívám se po proudu až tam, kde mizí ve vzdálené temnotě. Nevím, co je před námi, a ta nejistota mě naplňuje strachem. Na čele mi přistává dešťová kapka, pak další a další, až mi voda stéká po krku a po pažích posetých husí kůží. Zahledím se na oblohu. Honí se po ní těžká černá mračna, která se vzápětí protrhnou. Déšť bičuje zemi temnými provazci vody. Obloha je černá jako hejno havranů o půlnoci.

Hon teprve začal. Hon, který nikdy neskončí.

2.

CHOULÍME SE V KAJUTĚ, snažíme se schovat před deštěm. Promočené oblečení se nám lepí na vyhublé končetiny a propadlá břicha jako pestrobarevná kůže. Každou chvilku dožene hlad někoho z nás k tomu, aby nahlédl do potravinového batohu a opět se přesvědčil, že je opravdu prázdný. Všechny lesní plody i připálené maso divokého psa už jsme dávno snědli.

Říční proud díky lijáku zesílil. Častěji se střídáme při řízení člunu, protože se brzy unavíme. Krátce po poledni kormidluji společně se Sisy. O dvě hodiny později jsme úplně zničení. Hroutíme se do kajuty a Epap s Jacobem po nás přebírají službu.

Jsem vyčerpaný, ale spát nemůžu. Nad řekou fičí vítr a rozviřuje hladinu, beztak už rozbouřenou silným deštěm. Třu si obličej, abych si aspoň trochu zahřál tváře. Ve druhém rohu kajuty leží Sisy schoulená na boku. Oči má zavřené, hlavu položenou na sepnutých rukou. Ve spánku vypadá klidně, rysy její tváře jasně vystupují.

„Zíráš na mě už několik minut,“ šeptá se zavřenýma očima. Polekaně sebou cukám. Rty se jí stočí do náznaku úsměvu. „Příště mě prostě probuď. Ten tvůj pohled by propálil i ocelovou stěnu.“

Škrábu se na zápěstí.

Sisy otevírá oči a sedá si. Husté hnědé vlasy jí padají do obličeje; jsou pomuchlané stejně jako deka, kterou láskyplně přehazuje přes Bena spícího vedle. Zívá, protahuje si ruce vysoko nad hlavou, prohýbá se v zádech. Zvedne se, cestou obchází hromádku klacíků, které jsme přinesli na palubu, a sedá si vedle mě.

„Ten proud je silný,“ říkám. „Možná až moc. Dělá mi to starosti.“

„To je jenom dobře. Aspoň nás od nich odnese co nejdál.“

Od našeho útěku z Ústavu pro studium glupanů uběhlo teprve pár dní. Tehdy se za námi hnal dav lidí bažících po glupaním mase a krvi. Z budovy ústavu se vyhrnuly stovky lidí, hosté plesu hnaní krvežíznivou touhou. Proti takové přesile nás šest nemělo prakticky žádnou šanci. Naše jediná naděje se upínala k Vědcovu deníku – záhadnému sešitu, který naznačoval možnou únikovou cestu na člunu po řece Nedě. Nedu jsme naštěstí našli. A jako zázrakem jsme našli i člun. Ale zatím jsme nezjistili, proč nás Vědec poslal po proudu řeky.

„A taky nás přinese blíž k němu,“ pokračuje, jako by mi četla myšlenky. Dívá se na mě upřeným pohledem, přívětivým a vědoucím. Uhýbám očima.

Včera jsem poprvé po letech viděl otcovu tvář, když jsem narazil na Epapův portrét Vědce: hluboko posazené oči, výrazné lícní kosti, úzké rty a kamenný výraz, z něhož i na kresbě vyzařovala vnitřní důstojnost a smutek.

Myslím na tajemství, která ty oči musely skrývat, a na myšlenky, které ty rty nikdy nevyslovily. Onoho posledního dne otec přiběhl domů, silně se potil a byl smrtelně bledý. Spatřil jsem dvě tečky na jeho krku. Tak daleko zašel ve snaze předstírat svoji přeměnu. Když těsně před úsvitem vyběhl z domu, myslel jsem, že běží vstříc vlastní smrti, aby mě zachránil.

A on přitom běžel na svobodu a mě ponechal na pospas smrti.

Beru si z hromádky dva klacíky a třu je o sebe, jako bych brousil nůž. „Myslíš si, že ten člun nechal pro vás, viď?“ ptám se. „Že celý ten složitý útěk naplánoval pro vás. Chceš slyšet, co si myslím? Ten člun byl pro něj, jen pro něj. Byla to jeho úniková cesta. Jenomže ho nenašel. Nebo ho sám postavil, ale chytili ho dřív, než stačil utéct.“

Sisy hledí na klacíky, potom na mě. „Pleteš se. Vědec nám skoro každý den sliboval, že nás jednoho dne odvede pryč. Mluvil o nádherném místě, kde se nemusíme ničeho bát, kde je klid a teplo a spousta dalších lidí. O zemi mléka a medu, ovoce a slunečního svitu. Tak ji nazýval. Někdy jí taky říkal Země zaslíbená. A kdykoli mluvil o útěku, šlo o náš útěk.“

„To byl velký slib.“

Sisy semkne rty. „To byl. Ale přesně to jsme potřebovali. Musíš to pochopit – narodili jsme se všichni pod Kopulí. A byli jsme upřímně přesvědčení, že tam i zemřeme, po dlouhém, těžkém životě v zajetí. Byla to bídná existence. A pak se zčistajasna objevil Vědec. Dal nám naději. Kluci se změnili, hlavně Jacob. Naděje dokáže hodně.“ Sisy se usměje. „Vždyť ani nevíme, jak mléko a med vypadá a chutná.“

„Vložili jste do slibu jednoho člověka hodně důvěry.“

Podívá se na mě. „Neznáš ho tak, jak ho známe my.“

Její slova mě hluboko uvnitř zraňují, až sebou málem cuknu. Ale ovládnu se. Celoživotní trénink z vás udělá mistra ve skrývání emocí.

„Copak ty ho nechceš najít?“ vyzvídá. „To nejsi ani trochu zvědavý, kam mohl odejít?“

Přestávám třít klacíky. Ve skutečnosti poslední dobou nemyslím skoro na nic jiného.

Po tváři jí přeběhne měsíční světlo odrážející se od vodní hladiny. „Jen mi to pověz, Gene,“ zašeptá a dívá se mi do očí.

Chvíli mlčím, pořád mi znějí v uších její slova: Neznáš ho tak, jak ho známe my. Mohl bych jí toho říct tolik. Že tomu muži, jehož znali jako Vědce, jsem já říkal otče; že jsem s ním žil, hrál si s ním, povídal si s ním, objevoval s ním metropoli, poslouchal jeho příběhy. Že když spal, jeho tvrdý obličej se proměňoval v tvář malého chlapce; že trochu chrápal, hrudník se mu pravidelně zvedal a klesal, zvedal a klesal, a ruce měl volně položené podél těla. Že jsem s ním prožil víc let než oni, a mnohem intenzivnějších. Že mě miloval, tak jako otec miluje syna, a že to pouto je silnější než kterékoli jiné.

Místo toho začnu třít klacíky o sebe ještě usilovněji.

„Vypadáš, jako bys nesl na ramenou celý svět, Gene,“ prohodí tiše.

Já jen pod sebou mlčky zkřížím nohy.

„Tajemství,“ šeptá, „tě rozežerou zevnitř.“ Pak se zvedne a přidá se k ostatním.

Později toho dne déšť ustává. Mezi mraky prosvítá slunce a chlapci radostně pokřikují. Jacob tvrdí, že teď je všechno perfektní: svítí slunce a proud je silný. „Teď si zkuste přijít, vy lovci!“ křičí odvážně. Ostatní glupani se smějí a povzbuzují ho. „Zkuste si nás chytit!“ Jejich smích se nese k modravému nebi.

Já ale jejich nadšení nesdílím. Každý metr, jímž se vzdalujeme lovcům, mě totiž odnáší i od Záře.

V těch posledních několika dnech se mi nečekaně zjevuje v nejrůznějších podobách: ve tvaru mraků, v siluetě blížících se východních hor. V každém okamžiku, s každou vlnkou za zádí člunu cítím, jak se stahuje smyčka okolo jejího krku. Pronásleduje mě špatné svědomí. Záře se pro mě obětovala a teď je sama v ústavu. Čeká na mě, na záchranu, která ode mě nepřijde. Teď už jí musí být jasné, že se nevrátím. Že jsem selhal.

Chlapci pokřikují, v jejich slovech je slyšet radost, upřímná a nefalšovaná. Volají něco o Vědci a Zemi zaslíbené.

Po chvíli uslyším skřípání prken. To za mnou jde Ben.

„Pojď za námi na palubu, Gene!“ vybízí mě se širokým úsměvem. „Na slunci je mnohem tepleji než v kajutě.“

Bráním se, že na slunce nemůžu.

„No tak, no tak,“ tahá mě za ruce.

Ale já se mu vytrhnu. „Nemůžu. Nejsem na slunce zvyklý. Spaluje mi kůži. Nejsem opálený jako vy glu…“ Zarazím se v poslední chvíli.

Ben se tváří posmutněle. Pak odchází do jasné záře slunečních paprsků a nechává mě samotného v chladném stínu vlhké kajuty.

Během hodiny si slunce probojuje cestu skrz mraky. Krajina se probouzí, vše ožije barvami. Zářivě zelené louky, temně modrá voda. Celé odpoledne ke mně škvírami ve stěnách kajuty pronikají hlasy ostatních. I v omezeném prostoru člunu mám pocit, jako by byli tisíce kilometrů ode mě.

Sluneční svit se rozlévá po kraji jako zrnka soli padající do otevřených ran mého svědomí.

Je pozdní odpoledne. Ostatní jsou na palubě, odpočívají, vyhřívají se na slunci jako psi. Jsou vyčerpaní, propadlá břicha jim kručí i ve spánku. Já mám další službu na zádi. Naslouchám vlnkám šplouchajícím zespoda o dřevěnou palubu, jejich rytmický dutý zvuk je zvláštně uklidňující. Klidné pohupování člunu mě uspává.

Epap je vzhůru. Sedí skloněný a něco zaujatě kreslí. Zvědavost mě přemůže a nepozorovaně se nakláním dopředu.

Kreslí Sisy. Na obrázku stojí na kameni na okraji vodopádu, jednu útlou paži má zvednutou a dívá se dopředu. Vodopád se leskne, jako by byl zdobený tisíci rubíny a diamanty. Sisy má na sobě hedvábné šaty bez rukávů, poprsí má bujnější a pas štíhlejší než ve skutečnosti. Na obrázku za ní někdo stojí. Chvilku mi trvá, než mi dojde, kdo to má být. Epap, v tričku bez rukávů a se svalnatýma rukama; od plochého břicha se mu odráží měsíční světlo. Jednou rukou drží Sisy okolo pasu, druhou má položenou níž, něžně ji hladí po pravém stehně. Sisy má jednu ruku nataženou dozadu a drží ho vášnivě za hlavu, prsty si pohrává s jeho vlasy.

„Páni, ty máš ale fantazii,“ poznamenám.

„Co…?!“ vykřikne a zabouchne skicák. „Ty slídile!“

„Co se děje?“ ptá se Sisy rozespale.

„Jenom klid,“ konejším ho. „Až skončíš se svým, ehm, kreslením, nemohl bys mi pomoct s řízením? Proud je čím dál silnější.“

Jdu na příď a otáčím kormidlem, dokud se člun pomalu nesrovná. Z kajuty slyším, jak Epap něco pokřikuje.

Po pár minutách mi na pomoc nepřichází Epap, ale David.

Páni, naznačí rty, když vidí mocný proud. „Plujeme fakt dost rychle.“ Bere do ruky druhé bidlo.

Epap na zádi mluví se Sisy, rozpřaženýma rukama vyrovnává houpání člunu. Ona vrtí hlavou, ukazuje na oblohu, z níž sice prosvítá slunce, ovšem pořád je zataženo. Epap k ní přistoupí blíž, vzrušeně mává rukama. Rozhovor pokračuje, ale přes hučení řeky neslyším ani slovo. Jdu k nim.

„… řeku,“ říká Epap.

„Co tady řešíte?“ ptám se.

Epap na mě rozezleně pohlédne. „Nic.“

Obracím se k Sisy. „Co je s řekou?“

„Řeka je mokrá!“ odsekne Epap. „A teď si běž hledět svýho!“

„Přemýšlíte, že bychom zakotvili, viď?“ ptám se Sisy. „Abychom ulovili něco k jídlu.“

Sisy neodpovídá, jen upírá pohled do řeky se rty pevně semknutými.

„Podle mě by to nebylo rozumný,“ prohlašuju. „Byla by to chyba.“

„Na tvůj názor se nikdo neptal,“ vrčí Epap a staví se mezi mě a Sisy.

„Opustit člun by byla velká chyba, Sisy,“ opakuju a obcházím Epapa. Cítím, že je bez sebe vzteky. „Copak jsme se včera dost nepoučili? Je to…“

„Čemu přesně z věty ‚běž si hledět svýho‘ nerozumíš?“ útočí na mě Epap. „Radši běž připravit lana. Až přistaneme, bude potřeba člun přivázat.“

„Zbláznil ses? Chtějí nás ulovit…“

Epap na mě vztekle kouká. „Vážně? A na to jsi přišel sám?“

„Poslouchej mě! Pořád můžou být blízko…“

„Už ne, nejsou tady,“ odsekne Epap. „To o nich nic nevíš? Překvapuje mě, jak málo toho víš, když jsi mezi nimi žil celý život. Blik, slunce je zabíjí. A blik, teď svítí slunce.“

„Nesvítí dostatečně. Lovci jsou chytří, improvizují, mají techniku, jsou odhodlaní nás dostat. Děláš chybu, když je podceňuješ.“

„Blízko je jedině tak jídlo,“ kříčí na mě Epap. „Všude běhají zvířata, vypadá to tam jako v zoo. Už jsem viděl nejmíň tři divoké psy. A teď si jdi a nech rozhodování na mně a na Sisy.“

„Epape,“ vrtí hlavou Sisy. „Já nevím. Možná je to moc velké riziko.“

Epap se tváří ublíženě. „Ale Sisy, já ti nerozumím. Před chvilkou jsi souhlasila, že půjdeme na lov.“ Dívá se na ni zmateně, nevěřícně. „Víš, jak jsme hladoví. Pomysli na chudáka Bena.“

„To je pravda. Ale raději se neukvapujme, ano?“

„Ne, Sisy, před chvilkou jsi se mnou souhlasila. Že bychom měli zakotvit a jít na lov.“

„Jen chci být opatrná…“

„Je to kvůli němu?“ doráží Epap a probodává mě napřaženým prstem. „Jenom proto, že on řek, že bychom neměli zakotvit, tak najednou souhlasíš s ním?“

„Přestaň.“

„Je to kvůli němu?“

„Epape! Vždyť já neříkám, že přece nezakotvíme nikdy. Ale mohli bychom počkat, až se vyjasní. Až bude slunce opravdu pálit. Jestli bude třeba čekat do zítřka, tak počkáme. Další den hladovění nás nezabije. Zbrklé a předčasné zakotvení by mohlo.“

Epap se k ní otáčí zády, celý kypí zlostí. „Proč s ním vždycky tak rychle souhlasíš? Nemůžu věřit tomu, že jsi na jeho straně!“

„Nejsem na ničí straně. Chci si zachovat zdravý rozum. Udělat to nejlepší pro nás pro všechny.“

„To nejlepší pro tebe! Chceš, aby si o tobě myslel jen to nejlepší, proto jsi na jeho straně!“

„Já se tady hádat nebudu,“ utne ho Sisy a jde pryč.

Epap za ní rozzlobeně hledí. Ještě neskončil. „Vidíš, cos udělal?“ obrací se ke mně. „Myslíš si, kdoví jak nejseš chytrej, co? Myslíš si, jakej seš tvrďák. Koukněte na mě, roky jsem přežil mezi nima. Koukněte, jak se umím naparovat. Pro mě seš leda tak ubožák.“

Nehádej se a jdi pryč, nakazuju si v duchu.

„Chtěl jsi být jako oni?“ ptá se Epap tlumeným hlasem. „Styděl ses za to, jaký jsi?“

Zastavuju se.

„Viděl jsem, jak se na nás díváš. Viděl jsem tu samolibost ve tvým obličeji,“ říká s pohrdavým úšklebkem. „Díváš se na nás svrchu. Stydíš se za to, že musíš být s námi. Ve skutečnosti vzhlížíš k nim, co? Ve skutečnosti nejspíš chceš být jedním z nich.“

„Epape, přestaň,“ napomíná ho Sisy. Vrátila se a starostlivě nás pozoruje.

„Vůbec nevíš, jaký to je,“ procedím mezi zuby.

„Co to říkáš?“ ptá se a poťouchle se při tom šklebí.

„Nemáš ani ponětí, jaký jsou. Jinak bys nikdy neřekl něco tak hloupýho.“

„Nemám ponětí? Vážně? To myslíš vážně? Já že nemám ponětí?“ Kouká na mě s neskrývaným posměchem. „To ty nemáš ani ponětí. Ale jak bys vlastně mohl? Plácal ses s nima po zádech, celej život se s nima kamarádíš. Neviděls, jak trhaj tvoje rodiče na kousky. Nikdy se ti nestalo, že by ti přímo před očima roztrhali sestru nebo bratra. Neznáš je tak jako my.“

„Znám je líp, než si myslíš,“ namítám. Mluvím tiše a vyrovnaně, ale jsem připravený hlas v momentě zvýšit. „To mi věř. Co vy o nich vlastně víte? Vždyť vám dělali chůvy, krmili vás, dávali vám oblečení, pekli vám dorty k narozeninám…“

Epap se na mě s napřaženým prstem chystá znovu rozkřičet. „Co se…“

Sisy ho tahá za paži. „To stačí, Epape!“

„No vidíš, už zase,“ vzteká se. „Proč jsi vždycky na jeho straně? Nech toho, Epape. Přestaň, Epape. Čím si tě tak získal? Proč… to je jedno, zapomeň na to!“ Vytrhne se jí. „Chcete dál hladovět, tak prosím. Ale jestli onemocníme, jestli zemřeme hlady, bude to vaše vina, to si pište.“

„Už té tragédie nechej, Epape.“ Sisy rozzlobeně oddechuje.

Epap uhýbá pohledem a mlčí. Pak se na mě zničehonic vrhne tak prudce, že oba tvrdě dopadneme na palubu, až to zaduní.

Zespodu se ozve zvláštní dutý zvuk. Jako kdybych rozpohyboval nějaký volný předmět pod člunem.

Epap nadává a buší do mě a já tak akorát zvládám jeho údery odrážet. Sisy se ho ze mě pokouší strhnout, rozčilením je celá rudá.

„Jako bychom neměli dost problémů!“ křičí. „Musíme bojovat s nimi, ne mezi sebou!“

Epap ze mě sklouzne a dívá se stranou. Prohrábne si vlasy, ztěžka oddechuje. Ale já si ho nevšímám. Soustředím se jen na palubu pod sebou. Klepu do ní. Znovu se ozve ten dutý zvuk. Když zaklepu o kousek vedle, zní to úplně jinak.

„Co je tam?“ zajímá se David. Všichni na mě koukají.

Vší silou bouchnu do paluby. Slyším to zas, něco tam je. Něco je pod člunem, skryté před nepovolanýma očima. Cítím, jak se mi v krku dělá knedlík, když mi to dojde.

„Gene?“ osloví mě Sisy. „Co se děje?“

Dívám se na ni nervózníma očima.

„Gene?“

„Myslím, že pod člunem něco je,“ oznamuju jim. Teď na mě všichni udiveně hledí. „Celou dobu to máme přímo před nosem.“

Ben si zmateně prohlíží palubu. „Kde? Já nic nevidím.“

„Na tom jediném místě, kam by se lovec nešel podívat – kam by se neodvážil,“ říkám. „Pod vodou.“

Ponořit se pod hladinu řeky je jako projít zrcadlem. A stejně tak příjemné: ledové střepy mě řežou do holé kůže. Plíce se mi stahují na velikost golfového míčku. Vracím se nad hladinu, lapám po dechu. Proud je jako divoká šelma. Ačkoli mám okolo pasu uvázané lano pro případ (ne tak nepravděpodobný, jak si uvědomuju), že by mě voda odnesla pryč, moc mě to neuklidňuje. Okamžitě se chytám okraje člunu. Nechávám tělu pár vteřin, aby si přivyklo na chlad, a pak se znovu ponořím.

Přidržuju se prsty zespodu dřevěných latí paluby. Proud mi strhává nohy, takže ležím téměř vodorovně s člunem. Připadám si jako vlajka vlající ve větru. Mezi latěmi prosvítají tenké paprsky slunce a dopadají na zakalenou vodu. Je tady strašidelné ticho, hluboké hučení vody jen občas přeruší svištivý zvuk. Rozhlížím se ve snaze něco najít, cokoli zvláštního.

Tam. Z prostředku dna člunu vystupuje něco jako krabice. Opatrně se nechávám nést proudem až k té bedně, chytám se jí, vděčný za oporu. Na spodní straně najdu rezavou kovovou petlici. Napoprvé se ani nehne. Lomcuju s ní, až se celá spodní strana otevře.

Vzápětí z bedny vypadne velká kamenná deska, takže mě praští do týla. Ta bolest je děsná. Deska klesá ke dnu, rychle po ní naslepo sahám. Ale je příliš pozdě. Deska mi proplouvá okolo nohou, odrazí se od mého levého lýtka a klesá do kalné hloubky.

Plíce mě pálí, ale i tak se otáčím hlavou dolů, chodidla mám opřená o palubu nad sebou. Teď nebo nikdy. Mám jedinou šanci se pro desku potopit, než klesne příliš hluboko, kam už pro ni nedosáhnu. Vrhám se ke dnu, do tmy, do chladu.

Těsně předtím, než mě napnuté lano strhne zpět, nahmatám prsty kámen. Držím ho. Pak mě provaz táhne zpátky jako nějaká pružina takovou silou, že mi deska málem vyklouzne. Tisknu si ji k nahému hrudníku a cítím písmena vyrytá do jejího povrchu.

Vynořím se z vody a všude kolem mě je bílá pěna, lapám po dechu. Epap s Davidem uvidí desku a přebírají ji z mých unavených rukou. Mě nechávají ve vodě, visím na straně, sotva že se udržím.

Když své mokré a těžké tělo vytáhnu na palubu, všichni už jsou namačkaní okolo kamenné desky. S hlavami přitisknutými k sobě čtou slova vyrytá do kamene:

Zůstaňte na řece.

Vědec

Zírají na ni s otevřenými ústy. Pak se začínají usmívat a nakonec nahlas smát. Jsou celí šťastní, jako v deliriu.

„Říkal jsem to! Já to říkal!“ křičí Ben a plácá všechny po zádech. „Celé to pro nás naplánoval!“

Sisy vstává, rukama se drží za hlavu, obočí má vysoko zvednuté a oči zalité slzami.

„Já věděl, že to pro nás připravil!“ křičí Jacob. „Země zaslíbená! Vede nás do Země zaslíbené! Do země mléka a medu, ovoce a slunečního svitu!“

Úsměv, který se Sisy rozlévá po tváři, téměř fyzicky hřeje. S úlevou přivírá oči. „Jak jsi poznal, že je pod námi ten kámen, Gene?“ ptá se.

Chvíli nic neříkám. Otec mi jako malému klukovi často připravoval různé cesty za pokladem, nechával mi stopy, vodítka po celém domě. Vzpomínám, jak jsem býval rozčilený, když jsem nemohl najít stopu, o které jsem věděl, že tam někde je. Nabádal mě, abych zpomalil, zhluboka se nadechl a důkladně celé místo prozkoumal. Říkával mi: Díváš se, ale nevidíš. Odpověď máš přímo před nosem. A skoro vždycky, když jsem se uklidnil, našel jsem potřebný klíč mezi prkny na podlaze, v knize, kterou jsem celou dobu držel v rukou, nebo přímo ve své kapse.

Ale nic z toho jsem jim nepověděl. „Prostě to nejspíš byla jen trocha štěstí,“ odpovídám. Začínám se celý chvět, vítr mě ledově studí. Pořád mám na sobě jenom trenky, všechno ostatní jsem si před skokem do řeky svlékl.

Jeden z glupanů něco říká, ostatní se smějou. Sisy se vrací k nim, tleská rukama. Mají v sobě tolik emocí.

Jdu do kajuty, kde mám oblečení složené na hromádce. Sundávám si trenýrky, ždímám je roztřesenýma rukama. Stále slyším, jak se venku vesele smějí. Nechápu, proč musí tolik ukazovat navenek, co cítí. Copak nemůžou své emoce jednoduše prožívat, aniž by je dávali tak okatě najevo? Možná je život v zajetí otupil, možná jim vzal schopnost vycítit emoce ostatních, dokud nejsou tak hrubě vyjádřené.

Smějou se, vyprávějí si, Vědec tohle a Vědec tamto. Mají potvrzení, které potřebovali. Znamení, že je Vědec neopustil, že je nezradil, že na ně čeká na konci cesty. Na ně.

A ne na mě.

Na mě, kterého nechal uprostřed metropole plné nestvůr. Abych se postaral sám o sebe. Malého chlapce, který plakal, dokud vyčerpáním neusnul, a ještě měsíce poté se v posteli počurával. Zato pro ně vymyslel složitý únikový plán s deníkem (který podle něj měli najít) a člunem, který je doveze do země mléka a medu, ovoce a slunečního svitu.

Slyším další výbuch smíchu, pak další; jejich smích je jako bodání ostrých jehel. Chystám se říct jim, ať už jsou zticha, ale vtom si uvědomím, že skutečně zavládlo ticho, které je stejně tak náhlé jako podivné. Vyhlížím ven škvírami ve stěně kajuty. Moc toho nevidím, jen Davida a Jacoba, jak zvedají kamennou desku. Rychle na sebe navlékám suché oblečení a vyjdu ven z kajuty.

Oni zatím kamennou desku postavili a shromáždili se za ní. Z vytesaných písmen dosud kape voda, až se na palubě udělala malá loužička. Znovu čtu ta slova.

Zůstaňte na řece.

Vědec

Ale glupani se teď dívají na druhou stranu desky. Jejich oči vidí něco, co já ne, a udiveně se zvednou ke mně. „Co je?“ ptám se.

Pomalu otáčejí desku zadní stranou ke mně, abych si mohl vzkaz také přečíst.

Tři slova. Tři slova, která budou mít navždy vyrytá do paměti stejně nesmazatelně, jako jsou vytesána do té kamenné desky.

Nenechte Gena zemřít.

Po mnoha letech první otcova slova pro mě, o mně. Šepot z minulosti, který se mění v bzukot, pak v hukot. Tělem mi projede elektrický výboj a cítím, jak mi někde vzadu v mozku roztává velký kus ledu. A přestože mě zaplavuje světlo, naděje a síla, nejsem s to udělat nic víc než padnout na kolena.

Jacob s Davidem jsou u mě první, zvedají mě. Cítím, jak mě plácají po zádech, mluví nahlas, ale už mě to nerozčiluje, cítím, jak se ke mně tisknou, ale už mi to nevadí. Přidržují mě, abych zase nespadl, po tvářích se jim rozlévá úžas. Znovu se usmívají, jejich oči překypují vřelostí. Sisy pevně zavírá oči a vzrušeně si tiskne zaťaté pěsti ke rtům. Když oči znovu otevře, aby se na mě podívala, dívá se na mě přátelsky a laskavě.

„Věděla jsem to,“ říká. „Nejsi tady náhodou, Gene. Od začátku jsi měl být s námi. Přidat se k nám.“

Neříkám nic, jen cítím, jak mi po těle stékají čůrky vody. Zvedá se vítr a já se celý chvěju. Sisy mě chytá okolo krku a objímá mě. Jsem pořád mokrý, ale nevadí jí to.

„Už nejsi cizinec,“ šeptá mi do ucha tak tiše, abych to slyšel jen já, a naposledy mě pevně stiskne, než se odtáhne. Obličej a hrudník má ode mě celý vlhký. Hází mi přes ramena deku, kterou Ben přinesl z kajuty. Člun, Neda, krajina i my se koupeme ve slunečním svitu.

Koniec ukážky

Table of Contents

1.

2.

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: