J. K. BUNTA

Modrá anomália

ZALOŽENÉ NA SKUTOČNÝCH VEDECKÝCH TEÓRIÁCH

Ukážka z elektronickej knihy

J. K. Bunta

Modrá anomália

ilustrácia na obálke Lightforce ©Psyxis, DeviantArt

redigovali Silvia Kotuličová, Tatiana Búbelová

obálka Miroslav Kulich

sadzba písmami Skolar a Omnium Monika Zbínová

tlač Projects, s. r. o., Bratislava

ISBN 978-80-570-2061-5 (print)

ISBN 978-80-570-2063-9 (EPUB)

ISBN 978-80-570-2064-6 (MOBI)

ISBN 978-80-570-2062-2 (PDF)

© J. K. Bunta 2020

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Venované všetkému, na čom mi záleží:

- mojej vzácnej šesťstomiliónsekundovej (a číslovka narastá) spolupútničke životom,

- dvom (číslovka nenarastá) skvelým a inšpiratívnym

pokračovateľom DNA,

- vede a vesmíru so všetkými fascinujúcimi obdivuhodnosťami,

ktoré v sebe potme[húdsky] ukrývajú.

Nie je povinnosťou vesmíru

byť v dokonalej harmónii s ľudskými ambíciami.

Carl Sagan (1934 – 1996)

Ver tým, ktorí hľadajú pravdu;

pochybuj o tých, ktorí ju našli.

André Gide (1869 – 1951)

Per aspera ad astra.

Cez prekážky k hviezdam.

Lucius Annaeus Seneca (4 pr. n. l. – 65 n. l.)

I – Sám

4D SÚRADNICE:

NÁŠ VESMÍR, GALAXIA,

MEDZIHVIEZDNA LOĎ EREMUS,

VZDIALENÁ ŠTYRIDSAŤ SVETELNÝCH ROKOV OD HVIEZDY SOL (ZNÁMEJŠEJ POD OZNAČENÍM SLNKO);

ROK 2121 POZEMSKÉHO LETOPOČTU

Sám. Ešte nikdy tento pocit nevnikol do jeho myšlienkových procesov tak hlboko, neochvejne a s plnou silou sa ich zmocnil a nakrátko zatienil všetko ostatné, ako keď supernova prežiari svojimi fotónmi a neutrínami materskú galaxiu. Všetko umocňoval i fakt, že sa už nikdy nevráti späť, mosty boli spálené. Jediné, čo má teraz zmysel, je pozerať sa vpred.

Trvalo to však len okamih. Pocit prázdnoty a osamotenia je relatívny pojem, je to najmä emócia – a on už od raného detstva nezvykol podliehať emocionálnym výkyvom, a to ani v hraničných situáciách. Nepríjemný pocit preto vzápätí zmizol a prevážili racionálne úvahy. Nenadarmo ho vybrali ako ideálneho kandidáta na túto náročnú a jedinečnú cestu.

Áno, je sám. Nesmierne sám. Tak to predsa chcel. Pripravoval sa na to. Keby vznikla potreba označiť jeho postoj tradičným pomenovaním, dalo by sa použiť slovné spojenie tešil sa na to, hoci bolo otázne, či by sa s takou formuláciou naozaj stotožnil. Ako osoba rešpektujúca logiku nedokázal vnímať negatívne to, k čomu po predchádzajúcej dôkladnej príprave zaujímal postoj, ktorý by bolo možno najbližšie charakterizovať ako potecha. Navyše, štyridsať svetelných rokov za ním na planéte Zem jeho výpravu napäto sledovali miliardy mysliacich bytostí. Nemal by ich sklamať, a vôbec mu nezáležalo na tom, že by sa to aj tak dozvedeli až o štyridsať rokov. V tejto vzdialenosti od materskej planéty sa preňho pojmy priestoru a času stávali vskutku relatívnymi a strácali vzájomné proporcie.

Prešiel mimoriadne prísnym a náročným sitom, z tisícov kandidátov napokon vybrali práve jeho. A nie náhodou. Mal doktoráty z astrofyziky a biochémie – na účely výpravy obzvlášť prospešná, potrebná a súčasne relatívne zriedkavá multidisciplinárna kombinácia. Fyzickou kondíciou predčil väčšinu svojich rovesníkov, pritom i napriek nevysokému veku mal súčasne dostatok skúseností, ktoré nadobudol pri výskume pásu asteroidov. Ťažiarske korporácie boli totiž, nezriedka k ich nevôli, pred začatím ťažby zo zákona povinné uskutočniť komplexný, a teda i chemický prieskum, podobne ako archeológovia skúmajú terén, ktorý sa nachádza pod budúcou diaľnicou.

Popri odbornej kvalifikácii však mal i nemenej dôležité osobnostné predpoklady. Už od útleho veku sa uňho prejavovali silne introvertné sklony, vždy hovoril, že ten, kto vie byť sám, nie je nikdy osamotený.

Zároveň však z nejakých, preňho ťažko pochopiteľných dôvodov nebol outsiderom. Naopak, na jeho údiv ho v kolektívoch, do ktorých sa kedy dostal, vnímali ako pozitívneho, pomerne komunikatívneho (v zmysle hovorí málo, ale keď niečo povie, stojí to za to) a vcelku obľúbeného člena. Nikdy nezískal reputáciu čiernej ovce ani asociálneho čudáka, hoci sám sa tak neraz cítil. Nevedel, čím presne si akceptáciu okolia zaslúžil, logicky však usudzoval, že k tomu muselo viesť niekoľko pravdepodobných príčin.

Podľa všetkého ho považovali za inteligentného (vo svetle nedostatkov, ktoré na sebe pozoroval, sa nad tým občas iba pousmial).

Rešpektovali a do istej miery azda aj obdivovali jeho svojské záujmy a podľa nich až encyklopedické znalosti. Lenže čo obdivuhodné je na tom, že rád hlce informácie o okolitom svete? Veď to isté, v rámci svojich možností, už štyristo miliónov rokov robí i holotúria na dne oceánu. Nikdy neprišiel o tú detskú fascináciu z poznávania, chcel porozumieť príčinám a súvislostiam. Odpovede na otázky typu Prečo rastliny nie sú čierne, keď čierna najlepšie pohlcuje energiu? boli preňho prinajmenšom rovnako dôležité ako to, či má čo jesť.

A do tretice istou mierou prispela pravdepodobne i jeho nekonfliktná komunikácia. Vonkoncom preňho nebolo zložité vyhýbať sa sporom, keďže pozemské záležitosti vnímal iba ako bezvýznamný šelest lístia nehodný nezhôd. Požičal elektromobil spolubývajúcemu, a tomu sa aplikovaním brilantných manuálnych zručností mimo autonómnej prevádzky pošťastilo preliačiť karosériu? Porovnanie takejto udalosti s prvkami v centrálnej peci hviezd, ktoré spaľuje peklo s intenzitou miliárd stupňov, bolo podobné ako závan vzduchu vytvorený mávnutím motýlích krídel oproti víchru z tropického cyklónu. Ešte ako chlapec s obľubou vravieval, že Zem je iba prachové zrnko v Galaxii. Jedného dňa si to však prerátal a s prekvapením zistil, že jeho prirovnanie bolo hlboko poddimenzované. V skutočnosti je Zem oproti Mliečnej dráhe ešte desaťtisícnásobne menšia než atóm v porovnaní s človekom. Mohol sa pri takomto poznaní správať k pozemským veciam inak ako k smiešnemu mrveniu atómov?

Obdivoval niektoré prírodné národy, ktoré boli častokrát majstri v nadhľade a objektívnej pravde, aj keď ich k tomu viedli úplne iné dôvody. Fascinoval ho napríklad amazonský kmeň Pirahov. Pirahovia považovali za dôležité iba to, čo oni sami priamo videli či zažili, iba v takom prípade to bol pre nich hodnoverný zdroj. Na počudovanie lingvistického sveta preto Pirahovia nevedeli v ich jazyku povedať, že niekto iný niečo videl či zažil. Neprikladali takýmto nepriamym informáciám veľký význam. Čudovali sa, ako môže biely človek veriť tomu, čo sám nevidel a nezažil, a ako tým dokonca riadi svoj život. Tento prírodný národ si ctil rovnaký princíp a koncept hodnoverného zdroja a objektívnej pravdy ako moderní prírodovedci, a aj on. Čokoľvek nedokázateľné je nepodstatné a čokoľvek nepodstatné predsa nemôže byť problém.

Vedel však, že vnímanie ostatných sa odlišuje od jeho vlastného. Raz nechtiac zabudol v kuchynskej rúre zvyšky upečeného kuraťa a po týždni ho objavila pobúrená spolubývajúca. Spôsobil jej tým šok a spŕšku nevyberavých výčitiek. Samozrejme, že sa ospravedlnil, vzápätí však využil situáciu a začal sa so záujmom prehrabávať v hmýriacej sa mase tučnučkých, vypasených muších lariev, čo sa vŕtali vo zvyškoch mäsa. Ich schopnosť prežiť a množiť sa boli v jeho očiach obdivuhodné. Uvedomoval si, že väčšina ľudí nezdieľa podobný pohľad na svet. Preto uprednostňoval samotu.

Napriek tomu komunikáciu s pozemšťanmi, aj nutnosť zaradiť sa do súkolia spoločenského organizmu, zvládal nad očakávanie dobre. Avšak za cenu, že komunikovať s nimi mu zväčša energiu nedodávalo, ale skôr naopak, odoberalo (s potmehúdskym úsmevom to jeho obľúbeným, chémiou inšpirovaným žargónom nazýval endotermická interakcia).

V každom prípade, užitočná kombinácia vlastností spolu s emocionálnou stabilitou, cieľavedomosťou a ďalšími faktormi ho predurčila na túto jedinečnú cestu.

A teraz je skutočne tu. Fyzicky sám. Napriek tomu však objekt sústredenej pozornosti ľudstva. Do akého paradoxu sa to dostal.

A kde presne sa to teda nachádza? Myšlienky mu zmätene a pojašene poletovali kade-tade a keby mal výstižne popísať svoj aktuálny stav, nazval by ho dezorientácia. V snahe nájsť pevný záchytný bod teda upriamil pozornosť na virtuálnu palubnú dosku. Bola sparťansky strohá, bez množstva blikajúcich indikátorov, zvyčajne zobrazovaných v tuctových filmoch z dvadsiateho storočia. Neboli potrebné. Všetko bolo dynamické a interaktívne, holografické projektory zobrazili iba to, o čo prejavil záujem alebo čo na základe vyhodnotenia palubného systému vyžadovalo nevyhnutnú pozornosť človeka. Keďže sa z kryogénneho spánku prebral iba krátko predtým, oči mu ešte nepracovali úplne korektne. Chvíľu im trvalo, kým sa prispôsobili vnemom okolitého prostredia.

Opätovne mu to pripomenulo, ako ho telo zväzuje a obmedzuje. Chráni ho celá tá neekonomická záľaha kovu a iných materiálov, z ktorých musí loď pozostávať len preto, že jeho telesná schránka je v prostredí mimo planéty, na ktorej sa evolučne vyvinula, taká krehká, chúlostivá a zraniteľná. Kozmické žiarenie ohrozuje molekuly jeho DNA, teplota prostredia sa nesmie vychýliť z niekoľkých desiatok stupňov širokého pásma, telo vyžaduje sústavnú cirkuláciu nezanedbateľného množstva vody, prísun komplikovaných a rozmanitých chemických molekúl a živín… Nie, takto si naozaj efektívne presuny vesmírom nepredstavuje.

Aby nedošlo k omylu – ľudské telo obdivoval, z biochemického a evolučného hľadiska si bol vedomý, že išlo o obdivuhodne komplikovaný, pozemským podmienkam efektívne prispôsobený a excelentne zladený systém. A o svoj exemplár tohto súatómia sa aj náležite staral – i preto jeho dobrá kondícia bola ďalším z dôvodov, prečo sa ocitol práve v tomto mieste a čase. Šport však pokladal iba za nevyhnutný predpoklad udržania zdravého mozgu do čo najvyššieho veku. Mozog, ten si cenil nadovšetko. Chcel sa predsa dožiť uskutočnenia čo najväčšieho množstva objavov, a to by so sférickou špongiou v hlave postihnutou demenciou nebolo dosť dobre možné.

Napriek tomu ľudské telo z hľadiska cestovania vesmírom vnímal ako bremeno a obmedzujúcu príťaž. Ľutoval, že sa nenarodil o niekoľko storočí či tisícročí neskôr, keď očakával, že biologické telo bude prirodzene evolučne nahradené telom z odolnejších materiálov a bude pracovať na elektromechanickom či inom princípe. I z toho dôvodu nebol zástancom pilotovaných letov – ťažkotonážne konzervy chrániace vo svojom vnútri háklivé biologické krehotinky považoval za zbytočné mrhanie materiálom, palivom i zdrojmi. O čo jednoduchšie bolo vyslať milióny miniatúrnych mikrosond s kamerami a ďalšími užitočnými senzormi, o čo väčšiu rýchlosť mohli získavať vďaka svojej nízkej hmotnosti z energie, ktorú dostali k dispozícii… Skúmať vesmír loďami s ľudskou posádkou mu pripadalo ako pohľad na suseda, ktorý traktorom vynáša domové odpadky do kontajnera na ulici – úsmevné, absurdne pomalé a nepraktické. Za cenu jednej pilotovanej výpravy by myriady strojov preskúmali podstatne väčší priestor, navyše za výrazne kratší čas. Z pohľadu racionálnej mysle toľká neefektivita.

Zároveň si však dobre uvedomoval, že druh Homo sapiens ponúkal vlastnosť, v ktorej automatické systémy zaostávali – flexibilitu v rozhodovaní a schopnosť holistického vyhodnotenia nepredvídateľných okolností. Umelá inteligencia nedospela (a vzhľadom na jej limity bolo už zjavné, že asi ani nikdy nedospeje) do natoľko pokročilého štádia, aby jej mohli zveriť takú náročnú a nákladnú úlohu, aká stojí pred ním. Nič nové pod Galaxiou. Tento triviálny dôvod mu dovolil vnútorne sa zmieriť s nutnosťou kompromisnej kombinácie plnoautomatickej vesmírnej lode s človekom na palube pre prípad potreby sofistikovanejších operácií. Len človek mohol adekvátne reagovať na nové okolnosti, ktoré sa v tomto prípade očakávali viac než kedykoľvek predtým. Popravde, z rovnakého dôvodu by ani predstavitelia ľudstva neboli nadšení predstavou, že pri možnom strete s cudzou inteligenciou by ich mal reprezentovať robotický vysávač či kávovar. Preto mal posádku tvoriť jediný človek, nič viac.

Viacčlenná posádka by totiž so sebou prinášala riziká medziľudskej interakcie, vyhrotenie vzťahov medzi jej členmi, emocionálne výkyvy (v lepšom prípade vzájomnej a v horšom neopätovanej zaľúbenosti), či hrozbu ponorkovej choroby a sporov. Tieto rizikové faktory pri jednočlennej misii absentovali a uľahčovali tým samotný výber kandidáta, keďže nebolo potrebné brať na zreteľ ešte i kombinácie vlastností jednotlivých členov posádky. Simulované aj doterajšie kratšie reálne lety potvrdili, že konflikty znižujú efektivitu alebo priamo ohrozujú osud misií a pri výbere členov posádok ich nie je možné dostatočne spoľahlivo predvídať. A toto riziko muselo byť čo najviac znížené.

Preto ten dôkladný a komplexný výber vhodného kandidáta, obzvlášť keďže išlo o jednosmernú cestu. Návrat by totiž predstavoval enormné zvýšenie nárokov na trvácnosť materiálov, energiu i hrozby neúspechu. Navyše, technologické obmedzenia hibernácie zatiaľ neumožňovali udržať človeka pri živote ešte aj počas ďalších takmer štyridsiatich rokov návratu. Už i jednosmerná cesta prekoná dĺžkou kryospánku všetky doterajšie výskumy a experimentálne testy. A pravdepodobnosť neúspechu výpravy bolo nutné skresať na minimum. Inak by sa z expedície stalo historicky najmasívnejšie mrhanie prostriedkov daňových poplatníkov, a to by vrhlo zlé svetlo na ďalšie vesmírne aktivity.

Napočudovanie, serióznych záujemcov o tento projekt, ktorý z etických dôvodov neunikol kritike niektorých humanisticky orientovaných osobností, bolo nadostač. V minulosti ľudí k prelomovým objavným cestám dohnala snaha zbohatnúť či nutnosť nájsť nové úrodné kraje. Stalo sa to nespočetnekrát – takto ľudia pred mnohými desiatkami tisíc rokov objavili Austráliu, takto pred viac než tisíc rokmi Leif Erikson ako prvý Európan objavil Ameriku…

Existovala však aj ďalšia motivácia – túžba po poznaní a objavovaní neznámeho. Tá u niektorých jedincov prevažovala nad obavami z nebezpečenstva či osamotenia. A táto výprava mala priniesť poznanie, ktoré doposiaľ ľudstvo ešte nezažilo. Poznanie, pre ktoré boli niektorí ľudia ochotní urobiť čokoľvek.

Úloha výpravy bola totiž priamočiara a jednoznačná – detailne preskúmať neočakávaný a historicky významný objav, ktorý šokoval najprv odbornú, a zakrátko aj širokú laickú verejnosť. Astronómovia totiž objavili hviezdu, ktorá sa vymykala všetkým štandardom.

Hviezdu, ktorú nemalo byť možné pozorovať.

Hviezdu, ktorej existenciu v našom vesmíre nevedeli vysvetliť žiadne teoretické astrofyzikálne modely.

A v neposlednom rade hviezdu, ktorá sa v danej od Slnka iba štyridsať svetelných rokov vzdialenej lokalite – z galaktického pohľadu čo by asteroidom dohodil – na základe pravidelných automatizovaných pozorovaní oblohy ešte prednedávnom preukázateľne nevyskytovala. Anomálne teleso svojimi fotónmi z neba zasypávalo zvedavé, do pozoru nastražené, smerom k nemu lačne upriamené ďalekohľady a intelektuálne dráždilo čoraz zvedavšie mysle pozemšťanov.

„Dobré ráno, Tristan,“ prenikol zrazu prudký nový vnem do ďalšieho z jeho dlho nepoužívaných zmyslov a prerušil jeho myšlienkové pochody. Mal pocit, že nákovka, strmienok a kladivko mu v uchu za ten dlhý čas asi museli zhrdzavieť, tak škrípavo a drasticky znel zvuk, ktorý sa cez ne prenášal.

„Dob…“ pokúsil sa odpovedať riadiacemu systému, no použiť hlasivky bolo v tejto chvíli ešte nad jeho sily, a tak iba jemne kývol na pozdrav. Predpokladal, že kamery toto jeho gesto zachytia a umelá inteligencia palubného systému to vyhodnotí ako neverbálny znak evokujúci dobré vnútorné rozpoloženie.

Napriek úsiliu to však jeho, inokedy neochvejne stabilným myšlienkovým pochodom, veľmi nepomohlo. Opäť ho iba pohodilo na rozbúrené more neurónových aktivít a úporná snaha nájsť pevnú pôdu pod nohami zatiaľ prinášala ovocie iba nebadane a pozvoľna.

Dezorientované myšlienky sa však napokon opäť sústredili na riadiaci holopanel. Zrak mu už zaostroval o čosi svižnejšie, šošovkové svaly reagovali pohotovejšie a sietnica tiež už nebola natoľko iritovaná fotónmi z tlmenej projekčnej plochy, keďže automatické systémy zaznamenali prvotnú reakciu jeho očí a znížili jas.

Ach, aha, kde to teda je… Znovu začal chytať niť hlavného zmyslu jeho súčasnej existencie.

Modrý trpaslík, vygenerovali zrazu jeho neurónové spoje netradičné slovné spojenie. Modrý trpaslík…

Áno! Smeruje k modrému trpaslíkovi! Konečne sa mu podarilo vyloviť správnu informáciu z neurosynaptického šumu. Presne tak – astronómovia pred časom objavili vo vzdialenosti štyridsať svetelných rokov od Slnka hviezdu, modrého trpaslíka.

Veľmi jasne si spomínal na okamih, keď sa k nemu dostala táto informácia, ktorá mu neskôr nielenže zmenila život, no zároveň v sebe ukrývala aj potenciál zmeniť chod dejín…

II – Objav

ZEM, ROK 2060

Kvôli svojej neinformovanosti si vtedy pomyslel – modrý trpaslík, modrý trpaslík, čo to má byť? Pred ním v priestore miestnosti svietili holografické správy, ktoré červenou farbou ohlasovali:

Vedci objavili podivnú hviezdu, hľadajú vysvetlenie.

Nebývalo zvykom, aby sa tento typ správ stal hlavnou témou dňa. Hviezdnu oblohu ľudia zvyčajne vnímali iba ako dekoratívny stropný orloj a málo podstatný vizuálny doplnok ich uponáhľaného pozemského sveta, ktorý podľa ich názoru zahŕňa všetko dôležité. A v horšom prípade bola indikátorom najvyššieho času sadnúť na gauč a po dni strávenom v práci či starostlivosťou o deti zapnúť obľúbený seriál. Najmä keď v aglomeráciách bolo pre svetelný smog vidieť nanajvýš tak povážlivo poblednutý Mesiac. I tie najjasnejšie planéty, ktorým sa ešte ako tak podarilo preniknúť všadeprítomným jasom, spoľahlivo zanikli medzi státisícmi iných svetelných zdrojov, ktoré pochádzali buď priamo z mesta, alebo z palúb lietadiel a z družíc.

Hlbiny vesmíru so všetkými ich tajomstvami, celými svetmi, planétami, galaxiami, so všetkými avantgardnými nezvyčajnosťami a známymi i netušenými javmi, nenápadne ukrytými za zamatovou oponou tmavej oblohy, tieto hlbiny boli od bežného Homo urbanus na mnoho svetelných rokov vzdialené. A odrazu v hlavných správach?

„Videla si to?“ skúsil Tristan upriamiť pozornosť svojej aktuálnej spolubývajúcej na správy. Neboli partnermi a napriek zdieľaniu spoločného obytného priestoru spolu neudržiavali citový ani intímny vzťah. Rozumeli si, neprekážali si, avšak necítili k sebe hlbšiu emocionálnu náklonnosť. Bol to výsledok čisto pragmatického kroku – ako študentom sa im pred časom ponúkla táto finančne i organizačne výhodná možnosť bývania, tak sa jej bez veľkého otáľania chopili. Koniec-koncov, medzi voľnomyšlienkárskymi mladými ľuďmi nešlo o nezvyčajnú situáciu. Osobitne v jeho prípade to bolo vcelku prosté a prirodzené, keďže sa niekedy cítil trochu ako domorodý šaman, ktorý sa usiloval získať a udržať si životný nadhľad asexualitou a potláčaním vlastného určenia na základe pohlavia. Aj iných odmietal vnímať cez zväzujúce okuliare hormónmi diktovaných postojov.

„Myslíš tú modrú hviezdu?“ mäkkým hlasom zareagovala protiotázkou a ihneď plynule pokračovala.

„Áno, veď sú toho plné všetky informačné kanály. To vieš, bulvár sa toho chytil, a aj hlavné mienkotvorné médiá občas potrebujú nejaké to osvieženie. Toto je pre ne ideál, je za tým trochu vedy, žiadny nespoľahlivý zdroj, tak všetci chňapli po príležitosti. Podľa mňa aj vedeckým pracoviskám príde vhod pripomenúť daňovým poplatníkom, na čo sa využívajú ich prostriedky. Je to fajn, popularizácia je prospešná, dostanú možno viac grantov na výskum. Pekne to do seba zapadá, nemyslíš?“

Pozrela naňho úkosom a mierne sa zarazila. Nevzbudzoval dojem, že by súhlasil, pritom to bol logicky zmýšľajúci človek a ňou načrtnuté vysvetlenie bolo nanajvýš logické. Za svoje zhrnutie očakávala skôr pochvalu či drobné ocenenie než meravú tvár.

„Ale… modrý trpaslík. Modrý, rozumieš?“ odvetil vážnym tónom miesto ocenenia.

„A čomu mám rozumieť?“ Mäkkosť jej hlasu sa razom vytratila a namiesto toho s miernym podráždením a prevracaním očí pokračovala. „Snáď si nezabudol, že som neštudovala astrofyziku ako ty? Trochu empatie voči iným by ti nezaškodilo, ty mudrlant.“

Ako spolubývajúci nebol zlý, ale niekedy ju dopálil práve takýmito, podľa nej komunikačnými zvláštnosťami, ktoré kontrastovali s jeho intelektuálnymi a spoločenskými schopnosťami. Nakoniec, ako vo väčšine prípadov, prevážila jej tolerancia a snaha o zmierlivé spolunažívanie. Nemyslel to predsa zle, navyše vyzerá na svoje pomery nezvyčajne vykoľajený. Preto pozbierala z pamäte všetky použiteľné vedomostné čriepky, ktoré sa občas rozsypali okolo Tristana pri náhodných diskusiách s ňou, a vyskúšala ich naňho s jemným nádychom afektovanosti vystreliť.

„Máme červených, bielych, hnedých trpaslíkov, i Slnko je tuším onálepkované ako žltý trpaslík, tak čo je také prekvapivé na modrom trpaslíkovi?“

V tom okamihu však namiesto Tristana zaznel z holografických správ komentár akéhosi vedeckého pracovníka. Z holopanelu hľadel na nich archetypovo plešatý pán v rokoch, s tvárou zbrázdenou vráskami. Odetý bol v mierne pokrčenom saku, evidentne používanom pomerne zriedkavo, nanajvýš sem-tam na konferenciách, ktoré po zvyšok času pravdepodobne tuchlo niekde v prítmí ponurého šatníka.

V tomto prípade však v holovízii serióznosť, erudovanosť a skúsenosť pravdepodobne prevážili nad všadeprítomnou tendenciou zaujať za každú cenu, a najmä rýchlo, zväčša už na prvý pohľad. Alebo to, naopak, bola súčasť stratégie? Opticky archetypový pán predsa evokoval práve to, prečo tam bol. Vedec ako vyšitý.

„Modrý trpaslík je niečo výnimočné, niečo ako zjavenie z budúcnosti porovnateľné so situáciou, keď by sa Homo sapiens z ničoho nič objavil v pravekom mori vedľa trilobitov,“ začal plešatý pán príjemným barytónovým hlasom a pomalým rozvážnym tempom, evidentne natrénovaným dlhoročnou praxou pri prednášaní na univerzitách. „Modré trpaslíky vo vesmíre zatiaľ nejestvujú, a to z jednoduchého dôvodu. Vesmír je príliš mladý! Modré trpaslíky vznikajú z červených trpaslíkov, ktorých sú plné galaxie, avšak až po mnohých stámiliardách, či dokonca až biliónoch rokov!“

Hosť očakával od moderátorky spravodajskej relácie nejakú prekvapivú reakciu, niečo typu Ach, naozaj? Trochu sa však prerátal. Namiesto údivu nad veľkými číslami sa iba bez emócií spýtala:

„A čo z toho vyplýva pre nás laikov, pán profesor?“

Profesor sa zarazil a vyzeral, že premýšľa nad tým, ako sformulovať svoje myšlienky. Nakoniec zvolil metaforu. „Keďže vesmír má necelých štrnásť miliárd rokov, je vylúčené, aby mohol modrý trpaslík vzniknúť už teraz. Keby sme porovnali proporcie života človeka a hviezdy, tak červené trpaslíky sú dnes vo veku asi mesačného bábätka. To, čo vidíte,“ pričom prstom zapichnutým do vzduchu ukázal miesto na veľkom paneli za moderátorským pultom, kde sa nachádzal silne zväčšený a mierne rozostrený modrastý bod, „je teda starec, aj keď od jeho narodenia, obrazne povedané, uplynul iba mesiac[1].“

Moderátorka s predstieraným záujmom afektovane sledovala jeho gesto, pán sa však nenechal rozladiť.

„Bádanie doposiaľ nenašlo žiadne realistické vysvetlenie pozorovaného faktu. Je nepravdepodobné, že naše teórie hviezdneho vývoja by sa v tomto mýlili, hoci snaha o skepticizmus bola medzi nami vedcami, samozrejme, veľká. Navyše…“ Na chvíľku sa odmlčal, akoby premýšľal, či má alebo nemá pokračovať v danej myšlienke. „Navyše naše prístroje zaregistrovali okolo tejto hviezdy satelit, zatiaľ bližšie neidentifikovanú planétu, ktorá vykazuje…“ Tu sa však už nadobro zasekol, ponechajúc moderátorku s otázkou na tvári.

„Vykazuje čo, pán profesor?“ spýtala sa po niekoľkosekundovej pauze, tentoraz už s nepredstieraným záujmom. Zjavne ju iritovala vedcova nedokonale pôsobiaca príprava na vstup. Taký racionálny a vzdelaný človek a nevie si vopred pripraviť niekoľkominútový vstup? Mohli nám sem poslať aj niekoho reprezentatívnejšieho, pomyslela si v duchu s profesionálne natrénovaným úsmevom na tvári, starostlivo nalíčenej podľa najnovšieho módneho trendu.

„Ehm,“ našiel vedec konečne tie správne slová. „Prístroje zaznamenali zvýšené vyžarovanie z danej planéty, ktoré zatiaľ nezapadá do žiadnych akceptovaných planetárnych modelov.“

„Čiže tu máme nezvyčajnú hviezdu s nezvyčajnou planétou?“ skúsila vydedukovať.

„Áno, presne tak. A máme podozrenie, že zdrojom anomálie nie je planéta ako celok, ale podstatne menšie teleso.“

V tej chvíli Tristan správy vypol. Človek by mal tendenciu povedať, že v tom najlepšom, no jeho myšlienky boli v tom momente natoľko zaujaté informáciami, ktoré odzneli, že sa viac nevedel sústrediť na vonkajšie podnety a jeho mozgová aktivita prudko vystrelila do najaktívnejších vlnových frekvencií. Natoľko ho hosť v štúdiu, napriek svojej improvizovanej prezentácii, zaujal. S neprítomným výrazom v tvári sa mu poloautomaticky podarilo dojesť raňajky a zaumienil si, že dnes si neplánovane spraví voľný deň a naštuduje si podrobnosti o modrých trpaslíkoch, ktoré boli preňho až dosiaľ neznáme…

* * *

Loď Eremus, rok 2121

Hm, ešte aj spomienky ma tu rozptyľujú, akoby mi nestačil reštart celého organizmu po kryospánku, pomyslel si namrzene. Aspoň keby boli skutočné, ale sú akési… zmixované… No nič, ľudský mozog si po štyridsiatich rokoch spánku všeličo navymýšľa, upraví, prikrášli, vyfabuluje…

Niežeby mu tie reminiscencie boli nepríjemné, to nie, teraz ho však zbytočne rozptyľovali od dôležitejších úloh. Myšlienky sa však ťažko zastavujú, najmä keď sa človek nachádza v zložitom stave po spomalení a následnom zrýchlení biochemických pochodov. Preto túto neurónovú aktivitu akceptoval a dokonca sa neubránil mimovoľnému pousmiatiu nad okamihom, ktorý nezvratne ovplyvnil zvyšnú časť jeho života.

„Fáza obnovy biochemických procesov je ukončená,“ oslobodzujúco prerušil jeho úvahy príjemný, a vonkoncom nie umelo znejúci ženský hlas. Pobavilo ho, že sa dizajnéri rozhodli pre takýto variant akustického prejavu palubného systému. Presnejšie, pre jeho základný variant. Keby chceli, boli k dispozícii prirodzene i alternatívy, vrátane mužských. Pravdepodobne sa tak rozhodli po porade so psychológmi, ktorí u heterosexuálne orientovaného jedinca predpokladali ústretovejšiu komunikáciu voči domnelému príslušníkovi opačného pohlavia, hoci vo svetle jeho značne asexuálnej povahy mu to pripadalo paradoxné.

Hormóny súvisiace s rozmnožovaním vždy pokladal za prírodné chemické drogy, ktoré človeka zväzujú a ovplyvňujú jeho správanie, aj keď to vždy nie je celkom v súlade s jeho vôľou či želaním. Bol presvedčený o tom, že evolúcia ich vytvorila, aby zabezpečila úspešnú reprodukciu živých organizmov – dôležitú, ale pri troche snahy plne racionálne zvládnuteľnú úlohu. Moderný človek nepotrebuje pudy na to, aby nevyhynul. Pripútať sa k jednej osobe, často na základe fyzickej príťažlivosti diktovanej hormónmi, zvažovať povahovú kompatibilitu… načo to všetko?

Bol prírode vďačný, že v jeho prípade veru príslušnými hormónmi neplytvala. On tento aspekt života vyriešil po svojom. Namiesto mrhania nezanedbateľného času svojej existencie hľadaním partnerky a namiesto podliehania zbytočným emocionálnym excesom – za aký považoval aj oxytocínom a ďalšími príbuznými hormonálnymi molekulami evokovanú lásku, akokoľvek pozitívne vnímanú – vložil svoju genetickú informáciu do spermobanky. Tým mal z jeho pohľadu o potomkov a potenciálne šírenie svojho genetického kódu postarané. Pragmaticky jednoduché, materiálne efektívne i časovo nenáročné. Pri svojom biochemizme s nízkou hladinou testosterónu bolo preňho potlačenie zvyškov sexuálneho napätia relatívne jednoduché.

Niektorí ľudia ho za to ľutovali, hovorili o ochudobňovaní životných pocitov, egoizme či ľahostajnosti k výchove potomkov. Niektorých týmto postojom dokonca iritoval, alebo v nich vzbudzoval podozrenie, že trpí akýmsi druhom sociopatie, hormonálnej poruchy, imidžizmu či komplexmi menejcennosti pri hľadaní partnerky. No on ich poznámky nikdy nevnímal vážne, ani im to nezazlieval. Nechal len plynúť čas a uštipačné komentáre okolia ako kalnú rieku Gangu počas monzúnových dažďov. Bol presvedčený, že reprodukčné jarmo robí z ľudí v prípade opätovanej lásky iracionálnych blúznivcov opitých hormónmi, usilovne a premotivovane pracujúcich na vytvorení predispozície na neskoršie sklamanie. V prípade neopätovanej lásky to bolo ešte horšie – z ľudí sa stávali duševné mŕtvoly zúfalo túžiace po objekte svojich citov, nie nepodobné pozostatkom mŕtvych, ktorých hinduisti púšťajú na spomínanú Gangu.

V konečnom dôsledku sa však z jeho postoja napokon vykľula výhoda v podobe ďalšieho argumentu, prečo bol vybraný práve on. Bez záväzkov a bez snahy o záväzky mal minimálnu pravdepodobnosť, že by preňho odlúčenie bolo utrpením.

„Základný report prosím,“ začal sa pomaly vracať do normálu a venovať sa podstatným záležitostiam.

Elektra. Budem ju volať Elektra, doplnil hlasový povel palubnému systému svojou nevyslovenou myšlienkou, ktorá mu na vlastné počudovanie znenazdajky skrsla v hlave a ktorá mu zároveň nie celkom po vôli naznačila, že návrat do normálu rozhodne nebude otázkou sekúnd ani minút. Nemal vo zvyku uskutočňovať takýto typ ad-hoc rozhodnutí bez predchádzajúcej analýzy, navyše, ak sú v podstate zbytočné. Avšak jeho súčasná situácia ho k tomu azda trochu oprávňuje. Prebrať sa po toľkých rokoch… Na ospravedlnenie mu slúžil i fakt, že meno Elektra bolo vcelku logicky príhodné pre inteligenciu založenú na elektronických obvodoch.

Pravdepodobnejším vysvetlením však – ak vôbec existuje potreba nejakého vysvetlenia – je jednoducho to, že naňho pôsobilo upokojujúco meno, ktoré evokovalo jednu z elementárnych fyzikálnych častíc. Spájalo sa mu s oblasťou, kde sa cítil doma, bezpečne, kde mal pevnú pôdu pod nohami.

„Dátum, dvadsiateho ôsmeho decembra dvetisíc deväťdesiatdeväť palubného času. Životné funkcie posádky stabilizované. Integrita lode a systémov korektná. Vzdialenosť od cieľa nula celých dvestodvasaťjeden tisícin astronomickej jednotky. Relatívna rýchlosť nula celých nula nula nula osem rýchlosti svetla…“

„A dátum pozemského času, Elektra?“ prerušil plynulý prúd informácií prirodzenou otázkou, pociťujúc súčasne mierne potešenie z okorenenia kreatívnym oslovením a z očakávania, že ju tým trošičku zaskočí a zmätie.

„Môžeš, prosím, bližšie špecifikovať pojem Elektra?“ nesklamal Tristanov predpoklad palubný systém.

„Budem ťa tak volať. Tvoj hlas mi z nejakého dôvodu evokuje meno Elektra.“

Človek by stratil sekundu-dve premýšľaním nad reakciou, u palubného systému však na podobný proces stačili milisekundy.

„Od svojich tvorcov mám síce iné pomenovanie, oceňujem však kreativitu a vzhľadom na to, že nositeľmi tohto mena sú reálni biologickí jedinci a aj literárni a mytologickí hrdinovia, ako umelá inteligencia to hodnotím ako poctu. Ďakujem,“ akceptoval systém úctivo svoje čerstvé pokrstenie.

„Nemáš za čo. A teda… dátum pozemského času?“ nadviazal na pôvodnú niť dialógu.

„Sedemnásteho decembra dvetisíc stodvadsaťjeden,“ zaznela tentoraz relevantná odpoveď.

Presne podľa očakávania, pomyslel si v duchu. Žiaden warp to síce nebol (opäť si spomenul na svoje dávne želanie narodiť sa o tisíc rokov neskôr), no lepšie cestovať primitívne, ako sedieť na matičke Zemi kvôli nedokonalej technike. Cieľ nebol natoľko vzdialený a pokrok technológií taký rýchly, že by sa k nemu nevyplatilo vyslať pilotovanú výpravu. Nešlo o prípad, kde by pokrok v rýchlosti cestovania spôsobil, že neskoršie vyslané lode by dorazili do cieľa skôr než ich predchodcovia, čo by utlmilo motiváciu skorších cestovateľov. Výprava podsvetelnou rýchlosťou sa teda uskutočnila a on tu teraz sedí, či presnejšie vznáša sa v priestore, pričom Zem, ako ju poznal, už pokročila o päťdesiatšesť rokov v čase ďalej.

Z jeho spolužiakov, kolegov a známych sú už v lepšom prípade starci, v horšom recyklované živiny, na ktorých si pochutnali baktérie, huby a jednobunkovce. Ich atómy už teraz brázdia šíre moria, možno už v telách nejakých nič netušiacich rýb. Uvedomoval si tento fakt, nijako zvlášť sa ním však netrápil. Žiadnu rodinu doma nezanechal, rodičia zahynuli pri explózii kyslíkových zásobníkov na mesačnej základni ešte keď bol celkom malý, a k náhradným pestúnom si citový vzťah nikdy nevybudoval. Takže presný dátum na materskej planéte je preňho len čisto numerickou zaujímavosťou, takmer abstraktným číslom bez pocitu osobnej spojitosti a angažovanosti. Bol to istým spôsobom povznášajúci pocit slobody, nezávislosti, citovej odbremenenosti a kompletnej voľnosti.

„Čas do navedenia na cieľovú obežnú dráhu?“ spýtal sa opäť, už čoraz menej zachrípnutým hlasom, pričom mal na mysli nepreskúmané teleso, z ktorého pochádzali signály.

„Sedemdesiat hodín, tridsať sedem minút, pätnásť sekúnd.“

Výborne. Hoci ešte nebol celkom stabilizovaný, už sa začínal cítiť prinajmenšom plne aktívny a občerstvený, bezpochyby i vďaka množstvu chemických látok a živín, ktoré doňho napumpovala biomedicínska jednotka pred prebudením a tesne po ňom. Výborne, pomyslel si ešte raz. Skutočne sa tešil (a tentoraz by sa možno s týmto pojmom už i sám stotožňoval) na to, čo bude nasledovať.

Zrenice sa mu zúžili, keď vyzrel cez priezor lode na vynárajúci sa jasný kosáčik kamennej a vyprahnutej planéty. Fotóny cestou cez priezor čiastočne ohýbali svoje dráhy, ihrajúc sa s farbami na spôsob newtonovho hranola. Napriek šedivej monotónnosti planetárneho povrchu vytvárali pôsobivé farebné kreácie a intenzívne oblúky, ktoré navyše vďaka pohybu lode plynule menili svoj tvar a geometrické usporiadanie. Výsledkom boli trblietavé vzory, nie nepodobné kráse diamantov vo výstavnej vitríne klenotníctva či múzea, zaliatych jasom efektne a precízne uspôsobeného a dômyselne umiestneného osvetlenia. Ligotavý svit zatiaľ ešte subtílne pôsobiaceho telesa, ktorého fotóny k nemu nemuseli merať vzdialenosť desiatok svetelných rokov ako k ostatným pozemšťanom, ale už iba mizivých niekoľko svetelných minút.

Umeleckú krásu toho jedinečného okamihu oceniť nevedel. Odmalička nerozumel umeniu. Všetky obrazy a maľby považoval iba za zbytočné výlevy zraniteľných labilných duší, ktoré vnímali iné citlivé duše, nepochopiteľne vyhľadávajúce potešenie v prijímaní emócií cudzích ľudí (akoby nemali dosť vlastných). Podľa neho bol obraz o to krajší, o čo väčšmi sa približoval k realite. Pri existencii fotografie teda portréty vytvárané ľuďmi pokladal za nepochopiteľne zbytočné, za nosenie dreva do lesa. Jedinú výnimku bol ochotný pripustiť iba pri pravekých abstraktných výtvoroch či jaskynných maľbách, aj to však iba pri tých rekordne najstarších v juhoafrickej jaskyni Blombos a španielskej Cueva del Castillo, a to preto, že boli prvým známym prejavom zrodu kognitívnych schopností človeka ako základu pre neskoršiu vedu.

Ocenil však krásu fyzikálnych procesov, ktorých existenciu mu daná scenéria odhaľovala. Dúhové farby spôsobené rozličnou dráhou fotónov s rôznou energiou zapríčinenou odlišným indexom lomu skla priezoru – to bolo niečo, za čím videl logicky úchvatne konzistentné a do seba obdivuhodne zapadajúce prírodné zákony majestátneho vesmíru. Vesmíru, ktorého je súčasťou a v mori častíc ktorého sa bezostyšne a hrdo kúpe, svojimi optickými senzormi vnímajúc všetku tú záplavu informácií, hmoty a energie…

Tichá súhra náznakov, pomyslel si pri tomto výnimočnom pohľade na náznaky štruktúr v riedkej atmosfére planéty, pokojne a plynulo sa vznášajúcej v priestore pred ním, pričom siahol na vrchol svojho emocionálneho repertoáru. Z pohľadu bežného človeka v danej situácii takmer stoická a vyrovnaná reakcia, no preňho výnimočný moment.

Avšak nielen preňho.

A rovnako tak ani zďaleka nie posledný…

III – Štart

ZEM, ROK 2064

Bummm!

Prudký tresk preťal sviežosťou nasýtený ranný vzduch. Neznelo to celkom ako explózia, svojou mohutnosťou, intenzitou a decibelmi však vo svojich prejavoch rozhodne nezaostával. Našťastie, vo výške takmer šesťtisíc metrov nad morom uprostred ľudoprázdneho himalájskeho horského masívu nemal koho vyrušiť, nanajvýš ak zaujať pozornosť nezvyčajne vysoko zatúlaného snežného leoparda. Výnimkou bol hlúčik ľudí, ktorí s napätím stáli na špeciálnej plošine, umiestnenej v bezpečnej vzdialenosti od miesta zdroja zvuku.

„Páni, to teda riadne zadunelo,“ skonštatoval úprimne mladý muž s krátkymi plavými vlasmi, pričom nespúšťal oči z prudko sa vzďaľujúceho telesa, ktoré sa v priebehu niekoľkých sekúnd premenilo na nepatrný bod.

„Hm,“ súhlasne a stroho prikývol čiernovlasý pán vedľa neho, zjavne mierne otrasený tým, čo videl. „Poviem ti, Torben, netušil som, že aerodynamický tresk bude v tejto vzdialenosti až taký intenzívny,“ pokračoval pomaly, uznanlivo pritom pokyvujúc hlavou.

„Majú to určite prerátané. Koniec-koncov, Henry, ušné bubienky máš stále v poriadku, či nie? Ale pozri, ako rýchlo zmizol…“ zapichol Torben prst do vzduchu a ukázal na prázdne miesto na oblohe, kam vo vysokohorskom vetre smerovala rýchlo sa rozptyľujúca nevýrazná kondenzačná stopa.

„Áno, sotva som si to stihol všimnúť, úplná bleskovka. V schopnosti zmiznúť z dohľadu by bol rýchlejší hádam už len môj tínedžerský synátor, keď mu povieme, že si má upratať izbu. No osem kilometrov za sekundu je osem kilometrov…“ skonštatoval s potuteľným úsmevom Henry.

Torbena tento druh humoru príliš neoslovil. Vlastnú pubertu mal z jeho pohľadu už dávno za sebou a deti nemal ešte ani vo výhľade. Preto si v chladnom skučiacom vetre iba pevnejšie nasadil príjemne hrejivú čiapku. So svojimi severskými koreňmi bol síce na drsnú zimu zvyknutý, no silné prúdenie vzduchu pri mínus dvadsiatich stupňoch Celzia bolo i preňho nepríjemné. Fyzické a fyzikálne obmedzenia nevymaže mávnutím čarovného prútika, a nie je ani indický fakír, aby si vsugeroval, že sneh je piesok vybielený schránkami koralov, a to, čo ho štípe na tvári, je tropické slnko, a nie mráz.

No prísť sem určite stálo za to. Vidieť na vlastné oči štart elektromagneticky urýchlenej kozmickej lode nebol pre ľudí, čo nepracovali priamo v kozmickom odvetví, najbežnejší okamih. Avšak ani pre zamestnancov kozmosektora nebol dnešok bežný – hoci podobné štarty sa diali denne, tento bol výnimočný. Zemský povrch práve opustila prvá zo série nákladných lodí, ktoré postupne vynesú na obežnú dráhu materiál a komponenty potrebné na skompletizovanie lode Eremus, doteraz najsofistikovanejšieho ľuďmi zostrojeného dopravného prostriedku, s neľahkou úlohou dopraviť vybraného jedinca k podivnej hviezde s ešte podivnejším satelitom na jej obežnej dráhe.

Názov lode, ktorej štart je plánovaný na budúci rok, sa Torbenovi príliš nepozdával. Musel ho vymyslieť niekto tak trochu depresívny a melancholický, alebo niekto, kto počítal s tým, že v súčasnosti latinčinu už takmer nikto neovláda. Veď kto by popri štandardných názvoch ako explorer – prieskumník, voyager – objaviteľ, curiosity – zvedavosť či pioneer – priekopník nazval loď Samota? Áno, nepochybne extrémne výstižné, no takmer určite zvolené s dôrazom na fonetický aspekt. To už pokojne mohli zvoliť aj pomenovanie Depresia či Jednosmerka.

V každom prípade, bol to z jeho pohľadu asi jediný a málo významný nedostatok.

Vysoká nadmorská výška bola pre štart nevyhnutná. Stotridsať kilometrov dlhý vákuový tunel musel ústiť do prostredia s čo najmenším tlakom a hustotou vzduchu. Nákladná loď bola totiž v tuneli elektromagneticky urýchlená na rýchlosť, ktorá bola o niečo vyššia než kruhová rýchlosť Zeme. Aby nebolo potrebné budovať nebotyčné konštrukcie a znížili sa náklady, ústie bolo umiestnené v horskom masíve. Tým sa citeľne obmedzilo aerodynamické trenie a následné spomaľovanie lode, ktorá nemá žiadny vlastný pohon, keďže potrebnú energiu a rýchlosť získala už v tuneli. Na orbitálne manévrovanie postačovali už iba malé korekčné trysky. Absenciu masívneho pohonu umiestneného na samotnom projektile oceňovali najmä kozmické agentúry a sponzori, keďže tento spôsob dopravy na orbitu bol vďaka tomu extrémne nízkonákladový a súčasne vysokokapacitný. Jednoduchosť prípravy na štart umožňovala vypúšťať aj niekoľko lodí denne. Vyústenie tunela sa otváralo vždy iba na niekoľko krátkych sekúnd pred prechodom lode. Počas tej chvíle ho pred snahou atmosféry vrútiť sa dnu chránilo vysokonapäťové plazmatické okno. Podobné, aké sa už dávno používa pri urýchľovačoch častíc, len väčšie. Pri styku s verejnosťou vedci radšej ani nepoužívali jeho korektnejší, no príšerne krkolomný názov – magnetohydrodynamické okno.

Preťaženie pri urýchlení niekoľkonásobne prevyšovalo hranicu bezpečnú pre človeka. Pre bežný náklad to však bola akceptovateľná a bezpečná hodnota. Ideálny spôsob, ako dostať na obežnú dráhu komponenty a moduly na skompletizovanie prvého medzihviezdneho plavidla s posádkou[2].

„Koľko im potrvá, kým to všetko dajú dohromady?“ prerušil chvíľu ticha po štarte Henry.

„Vypustiť všetko na obežnú dráhu nepotrvá dlho, zopár štartov denne,“ zareagoval Torben pohotovo, adrenalín zo štartu zjavne stimuloval i jeho mozgové funkcie a reakcie. „No keďže nosnosť týchto nákladných lodí je len dvadsať ton, budú ich musieť vypustiť niekoľko desiatok.“

„Desiatok? To bude taká opacha?“ Henry sa s prekvapeným výrazom otočil k Torbenovi. Hoci bol tu, priamo pri mieste štartu, ani zďaleka nemal o projekte naštudovaných toľko detailov ako Torben. Bol len laický divák. Pozvánku na pozorovanie štartu získal preto, že bola určená i motivovanej laickej verejnosti, no i vďaka intervencii Torbena ako bývalého Tristanovho kolegu. Pre Torbena to však bola životná udalosť, pre ktorú niekoľko ostatných dní pred príchodom sem nemohol ani spávať.

„Kdeže, bude to úplný drobček na to, čo dokáže,“ nenechal sa ani v najmenšom rozladiť naivnou otázkou. „Uvedom si, že poletí do vzdialenosti desiatok svetelných rokov a na palube nebude mať robota, ale ľudskú bytosť. Musíš ju ochrániť pred radiáciou, postarať sa jej o zdroj energie, zásoby, atmosféru, podporu biologických funkcií, recyklátory a kopec ďalšieho železa, aby to prežila.“ Zdôrazňoval každú položku a skladal známe fakty do správneho obrazu. „No a na to, že poletí tak ďaleko, tak je to len hračka v porovnaní so skutočnými ozrutami, aké by boli potrebné, ak by sa použili klasické technológie pohonu. Tento zázrak totiž neponesie žiadne palivo, takže bude to ľahkosť sama. Zopár stoviek ton na takú úlohu je ako nič.“

„Počkaj, počkaj,“ zarazene a v studenom vetre napriek kvalitnému oblečeniu s čoraz skrehnutejšími perami a neveriackym pohľadom namietol Henry. „Ako to, že bez paliva? Priznávam, že tento tvoj obľúbený superprojekt sledujem len sporadicky, zo správ. Pozval si ma, aby som sa prišiel pozrieť na štart. Som tu, a ty si teraz zo mňa uťahuješ?“

„Ale no tak, nemusíš všetko brať tak vážne. Vieš predsa, že si ťa vážim, a navyše v týchto veciach nežartujem. Poď, dáme si čaj, už aj mne začína byť zima. A poviem ti o tom triku trochu viac.“

K rozhodnutiu zohriať sa zjavne dospeli aj ďalší členovia malej skupiny, ktorým sa naskytla privilegovaná možnosť byť priamymi svedkami historického momentu pri inak izolovanom ústí tunela. Koniec-koncov, bolo po štarte, už i kondenzačná stopa sa v turbulentnej atmosfére rozptýlila a rozplynula, nebol teda dôvod viac postávať vonku a podstupovať prírodnú kryoterapiu. Z treskúcej zimy sa najprv ukryli do kabíny minibusu a o päť minút neskôr už sedeli v teple a príjemne tlmenom osvetlení kaviarne, kde zvyčajne končievali zamestnanci štartovacieho komplexu.

„Tak, ja tebe pravý japonský zelený čaj, ty mne vysvetlenie,“ naznačil pravidlá výmeny Henry. „A prosím ťa, jednoducho, vieš, že som neštudoval fyziku a moje znalosti končia pri tom, že nesmiem strkať kov do mikrovlnky.“

„Za originál Gyokuro sa veru posnažím,“ s úsmevom akceptoval výmenu Torben. Bol pôžitkár a znalecky vnímal šteklenie chuťových pohárikov. Láska k astronómii i gastronómii sa v jeho prípade prelínali, a to nielen z fonetického hľadiska.

„Takže všetko sa to začalo vtedy, keď si vedci uvedomili, že vákuum v našom vesmíre nie je tak celkom vákuum.“

„Aha, áno, o tom som už niečo počul, to sú tie budhistické rečičky o tom, že prázdnota je plnosť a podobné absurdity, však?“

„Budhisti nech si hovoria, čo chcú, ale vo fyzike to je akceptovaný fakt, vyplýva to z Heisenbergovho princípu neurčitosti,“ pokračoval Torben, no pri pohľade na kyslo nechápavý výraz na Henryho tvári, spôsobený neznámym názvom, ihneď dodal, „… je to jeden zo základných zákonov kvantového sveta. Tebe bude pripadať pritiahnutý za vlasy, ale pre častice je rovnako prirodzený ako pre teba skutočnosť, že keď pustíš predmet, spadne na zem – teda gravitačný zákon. No a v kvantovom svete je takouto samozrejmosťou, že si na istý, presne vypočítateľný čas môžeme požičať energiu z prázdnoty, teda z vákua. A keďže hmota je len vysoko koncentrovaná a zabalíčkovaná energia, na istý čas si takto môžeme požičať dokonca i celé častice. Fyzici ich volajú virtuálne častice, a tie vznikajú v pároch.“

„Hm, znie to naozaj ako riadna haluz, ale fajn, nemám dôvod neveriť ti. Potom ich však treba vrátiť, nie? Myslím tie požičané častice,“ zatiaľ stíhal sledovať niť Henry.

„Presne tak, energia i častice sa musia veľmi rýchlo vrátiť do pôvodného stavu, čiže musia prestať existovať. Sú tu však výnimky.“

„Sem s nimi, to som zvedavý.“

„Napríklad, ak máš extrémne silné gravitačné pole, povedzme v tesnej blízkosti čiernej diery. Vtedy sa môže stať, že jedna takáto virtuálna častica od svojej kamošky v páre prevezme časť energie, nešťastnica s odobratou energiou spadne do čiernej diery a naopak, z našej upírky sa stane skutočná častica, ktorá dokáže z pazúrov čiernej diery uniknúť a užívať si radosti i starosti reálnej existencie.“

„Znie to dosť pritiahnuto za vlasy, ale keďže tam hore…“ Henry neurčito zakrúžil prstom smerom k stropu kaviarne. „Keďže sa tam onedlho chystajú zmontovať to čudo, ktoré – ako tipujem – funguje podľa týchto zákonov, tak verím, že to miliónkrát dokázali a overili v laboratóriách a urýchľovačoch, či čo všetko tí vaši einsteinovia používajú na tieto magické čáry-máry. No i tak sa spýtam… zdá sa, že je to proti zdravému rozumu. Neporuší to zreálnenie častice nejaké zákonitosti?“ laicky namietol Henry.

„No vidíš, si prehnane skromný, a čo o sebe tvrdíš, nie je tak celkom pravda. Tvoje znalosti očividne nekončia pri kove v mikrovlnke,“ Torben s úsmevom ocenil Henryho všeobecný prehľad a logické uvažovanie. „Tak pokračujme, dovysvetľujem ti tú napínavú fintu. Zreálnenie častice žiadne zákonitosti neporuší, pretože častica, ktorá od čiernej diery odletí, si so sebou zoberie energiu tej nebohej častice, čo v čiernej diere skončila. A navyše energia čiernej diery sa zmenší, teda aj jej hmotnosť, takže zákony zachovania energie a hmotnosti – tak ich nazývame – zostanú neporušené.“

„Ach, čierna diera sa zmenší? Čiže keď sa to stane veľakrát, teda keď čierna diera veľakrát vcucne tie nešťastnice, bude sa postupne zmenšovať?“

„Presne tak, toto zistil už ten známy vedec z minulého storočia, Hawking, počul si o ňom?“

„Áno, myslím, že som o ňom už počul, to bol ten na vozíku?“

Po súhlasnom prikývnutí si uchlipol čaju, vzápätí však prudko odtiahol tvár a so zvrašteným výrazom sebakriticky zaironizoval: „No super. Ale pokračuj, zatiaľ to vcelku chápem.“

„Tak tomuto hovoríme termodynamický zákon. Energia z rýchlo sa pohybujúcich molekúl horúceho čaju sa prenáša na lenivšie molekuly v chladnejších bunkách degustátora,“ s miernym úsmevom zareagoval Torben na Henryho popálenie horúcim nápojom. Túto dobromyseľnú iróniu si dovolil len vďaka ich priateľskému vzťahu, navyše vedel, že Henry má zmysel pre humor a nie je vzťahovačný ani samoľúby.

„Prosím, neznič si chuťové poháriky, ten čaj je skutočne výnimočný. Ak už ti ale signály bolesti odzneli, a teda ak môžem, vrátim sa k téme.“

Sekundu trvalo, kým pohľadom vyhodnotil mimiku tváre kamaráta a s nefalšovaným elánom človeka nadchnutého pre vec pokračoval.

„Čierna diera nie je jediný prípad, keď nastáva zreálnenie týchto našich virtuálnych častíc. Nastáva i vtedy, keď vytvoríš úzky priestor ohraničený dvoma plochami, akúsi úzku štrbinu, a rozhýbeš jej steny rýchlosťou porovnateľnou s rýchlosťou svetla.“

Torben zvislo narovnal obe dlane a s vystretými prstami nimi začal vzájomne voči sebe vodorovne pohybovať najrýchlejšie ako vládal, čím chcel názorne predviesť, ako to približne funguje. Opakovane ich od seba vzďaľoval a znovu k sebe približoval.

Vzhľadom na biologické limity svalovej hmoty sa mu to nie celkom darilo, takže výsledok pôsobil skôr ako potlesk nadšeného diváka po divadelnom predstavení. Po toľkom úsilí mu po chvíľke svaly oznámili svoj protest voči tomuto biologicky neodôvodnenému pohybu, preto svoje úsilie vzdal. Koniec-koncov, zdalo sa, že popis pohybu stien bol pochopený. Nie však akceptovaný.

„Ha, no tak nehnevaj sa, ale to je uletená predstava. Som zvedavý, aký materiál by takéto brutálne vibrovanie vydržal, veď aj diamant by sa určite dávno rozpadol, keby kmital hore-dole takmer rýchlosťou svetla,“ pochybovačne poznamenal Henry. O materiáloch mal ako umelecký sklár svoje vedomosti.

„Áno, máš pravdu, také zariadenie by sa veru rozpadlo ako tvoje pekné sklenené dielka pri výstrele z dela. Ale nepodceňuj vedcov, vymysleli alternatívne riešenie.“

„To sú teda hlavičky,“ odfúkol Henry paru sponad šálky a uchlipol si z horúceho čaju. Druhý pokus bol úspešnejší, dokonca i chuťové poháriky ho prežili v zdraví, ako dokazoval vnem lahodnej chuti. Nečudoval sa, že Torben si tento druh čaju obľúbil.

„Tak ma už nenapínaj, sem s tým geniálnym nápadom.“

„Namiesto pevných stien sa vedci rozhodli použiť virtuálne steny vytvorené elektromagnetickým poľom. Čiže akýsi elektrický vibrátor…“ Trochu sa zarazil, lebo si uvedomil nevhodný kontext použitého pojmu. „Presnejšie elektrický oscilátor, kde sa namiesto pevnej steny pohybujú steny tvorené elektromagnetickými vlnami. Pri nastavení vysokej frekvencie elektrického prúdu s vysokou frekvenciou vibrujú aj steny a bleskurýchlo dokážu meniť obmedzenie priestoru pre virtuálne častice vnútri oscilátora.“

„Zaujímavé, tak teda ten tvoj vibrátor,“ nenechal si Henry ujsť príležitosť podpichnúť kamaráta, „teda obrovskou rýchlosťou vibroval. Netuším však, ako to súvisí s virtuálnymi časticami, a už vôbec nie s kozmickým pohonom.“

S otáznikom v očiach opäť odfúkol paru z nezvyčajne pomaly chladnúceho nápoja. Žeby to spôsoboval nižší tlak vzduchu v týchto výškach? Tak či onak, začínal mať nekomfortný pocit, že ak o chvíľu nepríde na kĺb pointe, tak sa k nej už ani nedopracuje a bude sa cítiť ako neandertálec, ktorému sa snažia vysvetliť princíp loveckej pušky. Našťastie Torben vytušil jeho váhanie a pokračoval.

„Už sa k tomu dostávame. Keď rýchlosťou, ktorá sa blíži k rýchlosti svetla, zúžiš priestor v oscilátore, niektoré z párov virtuálnych častíc, ktoré v ňom boli, sa zrazu oddelia, keďže sa nestihnú spojiť predtým, ako ich stena rozdelí. A voilà, to je tá istá situácia ako v tesnej blízkosti čiernej diery, len namiesto gravitácie častice od seba odtrhne a zviditeľní elektrická energia, ktorú sme do oscilátora napratali[3].“

„Ej, počkaj počkaj, už trochu rozumiem,“ prerušil ho rýchlo Henry, potešený pocitom čiastočného rozjasnenia a podporený teanínom zo silného čaju, ktorý ho už i po niekoľkých nesmelých uchlipnutiach osviežil a prispel k rýchlejšiemu premýšľaniu. „A tieto častice potom vyletia von z trysky a máme tu palivo z vákua.“

„Výborne, pozrime sa, nepomýlil si si ty náhodou povolanie? Nechcel si študovať fyziku?“

„No len sa toľko neraduj, to len preto, že som uveril tomu, čo sa mi tu snažíš natlačiť do hlavy,“ so smiechom oponoval Henry.

„Ručím ti za to, že to nie sú žiadne kaleráby,“ opätoval úsmev Torben. „S tými časticami je to veru naozaj tak. Takto vyrobenú hmotu potom stačí urýchliť magnetickým poľom a máš potrebné pohonné médium, ktoré môžeš vypudiť z trysky a ktoré raketu urýchli želaným smerom. A to bez toho, že by si ho musel celú cestu vláčiť so sebou. Je to podobné ako nukleárna lietadlová loď na Zemi. Tá môže brázdiť moria celé roky. Stačí jej zdroj energie – reaktor – na urýchlenie a vypudenie média. Médium – morskú vodu – má však všade navôkol.“

Napriek tomu, že Henry bol z presvedčenia zarytý pacifista a témy súvisiace s militarizmom v ňom vzbudzovali prirodzený odpor, zdalo sa, že prirovnanie k lietadlovej lodi mu pomohlo udržať pochopenie predmetu diskusie. Netušil, že práve lietadlové lode zohrali v prvej polovici dvadsiateho prvého storočia dôležitú rolu vo vývoji nových druhov pohonu, najmä kompaktných fúznych reaktorov.

„Hm, dobre, no voda je hustá, zatiaľ čo tých zopár častíc z vákua… Bude to stačiť? Na ich výrobu minieš veľa energie, potom ich päť a pol vystrelíš von…“

„Výborná poznámka, áno, spočiatku bol tento princíp brutálne neefektívny a nepraktický. Experimentálne síce dokázaný, ale reálne nepoužiteľný efekt. Asi ako prvé parné lokomotívy. Ľudia spočiatku pochybovačne a s dešpektom hľadeli na ich maximálnu rýchlosť šestnásť kilometrov za hodinu, ktorá je dnes smiešna, a nikto neveril, že tieto ‘zbytočne komplikované‘ stroje nahradia konské povozy. Je ti však jasné, že realita všeobecné očakávania rozplesla ako muchu na stene. Inak to nebolo ani v prípade bezpalivového pohonu. Postupne sa technológiu podarilo zoptimalizovať a vylepšiť do tej miery, že okrem nehmotných fotónov sa z vákua dali vyrábať i ťažšie častice. Zo začiatku niekoľkomiliónnásobne účinnejšie elektróny, a neskôr dokonca ešte dvetisíckrát ťažšie protóny. A tie už boli veru riadne tučnými šunkami, s nimi pohon prekonával už aj klasické iónové motory. Pri dlhodobej prevádzke môže dodať relatívne ľahkej lodi, ktorá nemusí viezť žiadne pohonné médium, rýchlosť porovnateľnú s rýchlosťou svetla.“

„Teda neveril by som, že tie divné zákony mikrosveta sa budú dať takto šikovne využiť aj niekde inde ako v laboratóriách či scifáčoch. Je super, že veda napreduje. Stavím sa, že za toto bola Nobelovka ako hrom. Síce to nie je žiadny warp, ale lepší vrabec v hrsti ako holub na streche,“ mierne zasnene skonštatoval Henry.

I ako umelec mal v obľube Star Trek s jeho rozmazanými hviezdičkami pri presune nadsvetelnou rýchlosťou. S pocitom radosti, že trošku viac rozumie tej záhade, ktorou doteraz pohon novej lode preňho bol, si chlipol ďalší dúšok čaju.

Aj vďaka popisovanému javu sa prednedávnom prvé medzihviezdne lety, hoci zatiaľ bez ľudskej posádky, už úspešne zrealizovali. Nobelova cena preto skutočne udelená bola, avšak nie jeho objaviteľovi, keďže ten zomrel skôr, ako bola jeho teoretická predpoveď experimentálne overená a vylepšená. „Hoci,“ mierne sa zamyslel, „ak vyrobíš ťažšie častice, budeš na to potrebovať aj viac energie…“

„Tak tomu už hovorím intuitívna dedukcia… Henry, namojdušu, si dobrý poslucháč a aj ten teanín v čaji ti asi zjavne rozkrútil mozgové obrátky, odporúčam praktizovať častejšie,“ pochvalne zareagoval Torben.

„To je veru ďalší dôležitý objav, o ktorom si určite musel počuť…“ pokračoval vzápätí, nadychujúc sa na ďalší výklad.

„Ej ej, Torby, počkaj chvíľku, počkaj. Som rád, že som ťa potešil, ale predsa len mi daj trošku vydýchnuť. Trochu ma začína bolieť hlava – neviem či z toho horského kyslíka, nižšieho tlaku vzduchu, alebo z našej netriviálnej diskusie. To nie je ako debatovať o včerajšom futbalovom zápase. Trošičku oddychu. To vysvetlenie ma síce láka, ale nechajme si ho na ďalší deň. Určite nechceš ostatným v miestnosti spôsobiť šok tým, že im do šálky kávy čľupne kúsoček môjho explodovaného mozgu,“ povedal s úsmevom, s hlbokým nádychom upriamil pohľad na horský masív, ktorý sa majestátne vypínal pred preskleným átriom kaviarne a pohrúžil sa do relaxačného objatia prítomného historického okamihu, ktorým sa začínala nová éra ľudstva.

IV – Kontrola

LOĎ EREMUS, ROK 2121

Nielen palubné senzory hlásili, že jeho biochemické procesy sú už plne funkčné a bez zjavných prvotných defektov. I jeho vlastné pocity a signály tela hovorili, že prebudenie zvládol dobre a obavy niektorých skeptickejších lekárov sa (aspoň zatiaľ) nenaplnili. Zvládol dokonca už aj chôdzu.

V niekoľkominútových intervaloch sa mu však z brušnej dutiny ozývali podivné hlbinné zvuky imitujúce stavy po vypití pollitra jablkového bio džúsu bez konzervantov nasledovanom pollitrom acidofilného mlieka. No tie neznamenali nič viac, než že aj jeho peristaltika sa plynule, či vzhľadom na zmienené zvuky doslova plynne rozbiehala.

V každom prípade po prvotných úkonoch a biokontrolách prichádzala na rad i podrobnejšia kontrola samotnej lode. Plavidlo bolo síce plne automatické a sofistikované previerky prebiehali prakticky sústavne počas celého letu, napriek tomu však človek mohol odhaliť problémy, pri detekcii ktorých automatizované systémy nemuseli byť úspešné, a to ani za pomoci umelej inteligencie. Najmä s ohľadom na fakt, že let trval už takmer tridsaťpäť rokov palubného času. Áno, zasa tá rozčuľujúca výhoda holistického prístupu.

Po revízii systémov podpory života (žije, takže sa nedočkal žiadnych prekvapujúcich zistení) a stavu zásob a zdrojov (s potešením zistil, že pravdepodobne ešte dlhý čas žiť bude) sa rozhodol, že už je dostatočne pripravený na zbežnú obhliadku sektorov lode. Manuálna kontrola bola i v predpisoch a privítal to aj ako fyzickú aktivitu a prevetranie organizmu.

Opustil rotujúcu kruhovú časť lode, ktorá jeho hibernovanému telu po celé tie roky štandardným a osvedčeným spôsobom – rotáciou – zabezpečovala pozemskú hodnotu gravitácie.

Pohon lode bol síce najmodernejším výdobytkom vedy a techniky, napriek tomu však poskytoval zrýchlenie iba jednej desatiny pozemského tiažového zrýchlenia, čo je pre človeka primálo. Dlhodobo takmer bezváhový stav by príliš oslaboval imunitu aj ďalšie funkcie ľudského tela, navyše i teraz, v aktívnej časti jeho pobytu, mu umelá gravitácia výrazne pomáha pri pohybe a práci.

Presunul sa teda do prechodového sektora, cez ktorý sa dostal do centrálnej časti trupu inak zväčša pozdĺžnej lode. Ako sa postupne premiestňoval z periférie do stredu rotácie, odstredivá sila slabla a v dôsledku toho sa mu mierne začal dvíhať žalúdok. Na chvíľku zapochyboval, či sa rozhodol správne, keď v tejto včasnej fáze vystavil svoj organizmus takémuto testu. Z časového hľadiska sa však riadil povolenými predpismi, a skutočne, po niekoľkých sekundách sa jeho cievny systém prispôsobil, tlak krvi znormalizoval a závrat spolu s nepríjemným pocitom v žalúdku pozvoľna pominuli. Potešilo ho, že nebude nedobrovoľným kozmickým Picassom a nevymaľuje interiér lode roztokom kyseliny chlorovodíkovej zo svojho žalúdka. Namiesto toho sa môže sústrediť na svoj aktuálny cieľ, najvzrušujúcejšiu časť lode – pohonný sektor.

Vždy, keď naň pomyslel, napriek svojej racionálnej povahe ho zaplavil pocit zadosťučinenia, bezmedzného obdivu a hlbokého súladu s prírodnými zákonmi. Nevnímal technologický vývoj ako súboj človeka s prírodou. Ľudia mali často tendenciu brať výdobytky techniky ako vlastnú výhru, ako krôčik k podmaneniu prírody. Nikdy sa s niečím takým nestotožňoval, podobný prístup mu pripadal hlúpo barbarský a primitívne spiatočnícky. Naopak, ako prírodovedne orientovaný jedinec oceňoval každý jeden ľuďmi získaný poznatok, ktorý vrhol kúsok svetla na veľkú bielu mapu, na ktorú pomaly, no vytrvalo kúsok po kúsku zakresľovali rozširujúce sa ľudské vedomosti. Považoval to za dar, za svetielko v tme. A presne tak vnímal aj ten úžasný vynález, produkt najbrilantnejších mozgov, aké sa kedy ocitli na povrchoch planét slnečnej sústavy.

Do ochranného obleku sa nasúkal s pocitom rešpektu pred komplexnosťou prírody, a zároveň s hrdosťou na to, že človek jej dokázal porozumieť a využiť jej zložitosť na ďalšie poznávanie.

Plavne vstúpil do sektora pohonnej jednotky. Na to, akú úlohu zohrával a akú rýchlosť lodi zabezpečil, bol prekvapivo subtílny. Tvorilo ho niekoľko desiatok mohutných platní, tie však nevidel, keďže boli ukryté za hrubou tieniacou sekciou. Sústredil sa na senzory, ktoré kontrolovali prívod energie k pohonným tryskám.

„Frekvencia?“ vyslovil slová do priestoru, ktorý sa pre celú loď nezdal kľúčový ani svojimi rozmermi, ani vizuálnou zložitosťou či tvarmi technologického vybavenia. Bol skrátka z laického pohľadu priveľmi… jednoduchý, priveľmi monotónny a triviálne nekomplexný. Tristanovi však minimalizmus vždy imponoval, vedel, že nie je ťažké robiť zložité veci zložito, ťažké je urobiť ich jednoducho.

„Stodvadsať terahertzov,“ zaznela očakávaná odpoveď riadiaceho systému, presnejšie Elektry, ako ju nazval Tristan.

„V poriadku. Ukáž mi zoznam porúch, ktoré nastali od začiatku letu.“

V priestore pred ním sa zhmotnil krátky zoznam položiek, ktoré chvíľu prechádzal zrakom.

„Naši dizajnéri a technici odviedli výbornú prácu,“ pokračoval, keď očami prebehol záznamy a uznanlivo pokyvkával hlavou. „Tomu hovorím bezporuchový chod, tých pár drobností automatika vyriešila naozaj bravúrne. Klobúk dolu, nie je to síce prvá loď s týmto druhom pohonu, ale rozhodne je najväčšia, a pritom zostavená za krkolomných päť rokov… Naozaj majú môj rešpekt.“

Živý kolega by na takéto konštatovanie pravdepodobne s radosťou a rozžiarenou tvárou prikývol, od centrálneho riadiaceho systému sa to však tak celkom očakávať nedalo.

„A čo je toto?“ upriamil pozornosť na malý, červenou farbou zvýraznený záznam, ktorý sa odrazu mihol na paneli.

„Zobrazujem detaily…“ zareagovala promptne Elektra, „… išlo o dočasný výpadok jedného z generátorov častíc. Bol automaticky odpojený, keď sa zvýšila frekvencia a energia na jeho vstupe a…“

„… začali sa generovať nestabilné častice?“ zamyslene dokončil namiesto nej, pričom pohľadom ďalej sledoval detaily záznamu.

„Áno,“ odpovedala stroho.

Zaujímavé, pokračoval v myšlienke už len pre seba. Tvorba nestabilných častíc bola pri zvýšení výkonu logická. Pri dostatku energie sa mohli vytvárať častice ešte ťažšie než protóny. Z pohľadu pohonu to bolo dokonca užitočné, keďže vtedy bol ešte účinnejší. Nebolo to však ideálne z pohľadu udržania života na palube. Príliš hmotné častice znamenali zvýšenú radiáciu, a loď bola stavaná primárne na stabilné častice. Ďalšie tienenie by spôsobilo neprimerané zvýšenie hmotnosti, čo by bolo v konečnom dôsledku obmedzením výhody vyššej efektivity samotného pohonu. Vedci teda zostali iba pri protónoch, ktoré boli rozumným kompromisom, keďže neboli rádioaktívne.

Preto automatika pohonnú jednotku vytvárajúcu nestabilné častice ihneď vypla.

„V zázname vidím, že situácia sa v priebehu päťsto milisekúnd upravila do normálu. Žiadne následky?“

„Nie, išlo o veľmi zriedkavú štatistickú odchýlku, s ktorou však dizajnéri pri návrhu bezpečnostných opatrení predvídavo rátali, a tak nespôsobila žiadny závažnejší problém.“

S opätovným uznanlivým prikývnutím vypol holopanel a plávajúc v desatinovej tiaži generovanej iba spomaľovaním lode sa nasmeroval k nemenej dôležitej sekcii, umiestnenej v priľahlom sektore – k zdroju energie.

Ten vo svojej prevratnosti v ničom nezaostával za pohonom. Človek by očakával, že fúzny jadrový reaktor medzihviezdnej lode bude ozrutná opacha, ktorá veľkosťou zaplní veľkú halu, ale opak bol pravdou. Svojimi subtílnymi rozmermi smelo konkuroval ostatným častiam lode. Žiadna desiatky metrov vysoká reaktorová nádoba, žiadne stovky ton vážiace tienenie pred radiáciou. Namiesto toho v strede sekcie hrdo a pyšne trónila sférická konštrukcia s priemerom necelých desať metrov, ktorá v sebe ukrývala bezneutrónový reaktor.

Tento žiarivý klenot technologického pokroku bol vo veľkokapacitnej verzii skonštruovaný v prvej polovici storočia. S veľkou slávou vtedy odstavil na vedľajšiu koľaj mohutný, predražený a pre sústavné technické komplikácie neperspektívny projekt tokamaku, fúzneho reaktora, ktorý využíval horúcu plazmu, uväznenú v silnom magnetickom poli. Bezneutrónový reaktor využíval celkom iný princíp. Nespájal dve jadrá za pomoci ohromnej teploty, namiesto toho malým urýchľovačom priamo strieľal protóny do atómových jadier uväznených v slabom magnetickom poli. Keď nepríde hora k Mohamedovi, príde Mohamed k hore. Vďaka tomu mal reaktor s potrebným výkonom mnohonásobne menšie rozmery, bolo možné kedykoľvek ho s okamžitou odozvou vypnúť, a predovšetkým dokázal uskutočniť fúziu protónov s jadrami bóru, ktorá by inak vyžadovala nedosiahnuteľne vysoké teploty.

Benefit bol citeľný. Výsledkom totiž neboli neutróny ako pri bežnej fúzii vodíka na hélium, alebo ako pri ešte primitívnejšom štiepení uránu v starých jadrových elektrárňach. Tie mali nulový elektrický náboj, a preto nemohla byť ich energia priamo premenená na elektrický prúd. Najskôr musela byť pohltená okolitou hmotou, ktorá sa tým rozhorúčila, premenila chladiacu vodu na paru, a až táto para poháňala parné turbíny a elektrické generátory. Pritom sa však strácali dve tretiny energie. Preto boli na počiatku storočia i tie najmodernejšie atómové elektrárne stále len sofistikovanejším typom tepelnej elektrárne.

Naopak, v bezneutrónovej fúzii boli výsledkom priamo elektricky nabité jadrá hélia, ktorých energia sa dala nadmieru jednoducho a s minimálnymi stratami premieňať na energiu elektrónov, teda na elektrický prúd. I v tomto prípade platí, že v jednoduchosti je krása. A teda aj nízka poruchovosť, dodali by inžinieri.

Navyše, slovné spojenie jadrová energia vždy bojovalo s oprávnenou a nepríjemnou stigmou rádioaktívneho odpadu. Bezneutrónový reaktor však počas svojho chodu produkoval iba mizivú radiáciu a vďaka absencii rádioaktívnych produktov prakticky žiadny priamy odpad. Elegantné, epochálne, energeticky efektívne, enormne ekonomické a extrémne ekologické – samé éčka, keby chcela reklamná agentúra vymyslieť propagačný slogan[4].

„Napätie injektujúce protóny bolo stabilné?“ inšpekčným tónom preveroval situáciu Tristan.

„Po celý čas, až na pokles o tri percentá na dve sekundy v trinástom roku letu. Bez trvalých následkov.“

„A integrita konverznej siete?“

„Neporušená.“

„Nejaké iné anomálie?“

„Žiadne,“ znela odpoveď v krátkej slovnej výmene.

V jednoduchosti je krása, pomyslel si aj Tristan v reakcii na prakticky bezporuchový chod štyridsaťročného zariadenia.

Bolo paradoxné, že ideu tohto typu reaktora priniesol na sklonku minulého tisícročia fyzik, ktorý sa preslávil v sci-fi románoch, kde autori radi využívali jednu z jeho myšlienok – zber vodíkového paliva počas letu veľkým magnetickým lievikom. Nazývali ju Bussardov náporový pohon. Ako to však často býva, neprerátali si celú situáciu, a preto zväčša nezistili, že z fyzikálnych dôvodov tento spôsob nie je schopný ani za ideálnych podmienok poskytnúť rýchlosť väčšiu, ako je desatina rýchlosti svetla, za reálnych podmienok dokonca citeľne nižšiu. Papier zniesol všetko, skutočnosť však nie. A pritom ten pán mal i oveľa praktickejší a prevratnejší nápad – bezneutrónový reaktor. Skvelé, že realita nezriedka predstihne i tie najfantastickejšie sci-fi romány.

Cítil sa privilegovaný, že má tú česť ako prvý pozemšťan v tejto vzdialenosti žať plody geniálnych myslí jeho spoluplanéťanov.

V – Inosám

SYSTÉM MODRÉHO TRPASLÍKA,

ROK 2060 POZEMSKÉHO LETOPOČTU

Sám. Ešte nikdy tento pocit nevnikol do jeho myšlienkových procesov tak hlboko, neochvejne a s plnou silou sa ich zmocnil a nakrátko zatienil všetko ostatné, ako keď kedysi praveká supernova prežiarila svojimi fotónmi a neutrínami materskú galaxiu. Opanoval ho celkom neznámy, nanajvýš nepríjemný dojem, ktorého sa nevedel zbaviť. Aspoň nie hneď. Vôbec prvýkrát za svoj krátky život nemal kontakt so zvyškom svojej fotónovej civilizácie. Tam, kde predtým upokojujúco hriala prítomnosť ostatných entít, teraz zívala len nevľúdna prázdnota. Mrazivá absencia akýchkoľvek signálov. Cítil sa ako prastarý elektrón, neočakávane vytrhnutý z atómového obalu a nútený bezcieľne poletovať mimo svojho domova. Vedel, že v minulosti z času na čas nastali aj také prípady, no pokiaľ si správne dohľadal v pamäťových záznamoch, bez výnimky dopadli kruto a tragicky. Dotyční jedinci skrátka prestali existovať. Takýto drastický návrat ku koreňom evolúcie predstavoval náročnú, sotva akceptovateľnú výzvu. Synergická koexistencia a symbióza už dospeli do štádia, keď náhla separácia mohla spôsobiť ohrozenie života.

Vypäl všetky sily, snažil sa zachytiť čo i len najmenší náznak či najjemnejší závan vnemov. Výsledok bol však nulový, a to obrazne aj doslovne.

„Ozvite sa,“ zúfalo vibrovali jeho kryštalické štruktúry, vytvorené z fotónových ekvivalentov materiálnych molekúl, v snahe získať odpoveď. Žiadna však neprichádzala.

Takže presun predsa len skončil nedobre. Ba čo viac, premiestnenie takmer vyústilo do katastrofy.

VI – Obrat

ZEM, ROK 2113

„Pozor, vpravo!“ Henryho výkrik vzápätí zanikol v škrípavom zvuku, ktorý vydávali kolesá, keď sa tvrdohlavo a úporne vzopreli brzdovým kotúčom v reakcii na neočakávanú prekážku na ceste, ktorú zaznamenali senzory palubného počítača.

Kolesá boli zo špeciálneho materiálu, ktorý už hádam pred polstoročím nahradil predtým rozšírené, z ropných produktov vyrábané pneumatiky. Boli pevnejšie, ľahšie a odolnejšie voči nárazom a vďaka svojej poréznej 3D štruktúre nepotrebovali vzduchovú náplň, takže nehrozil defekt. Ich trecia sila bola úctyhodná a šitá na mieru dokonalej spolupráci s povrchom cesty pokrytým mimoriadne odolným betónom, ktorý úspešne odolával vrtochom počasia aj zubu času.

Ani táto technologická súhra však pasažierov vozidla v dôležitom okamihu neochránila, nehovoriac o tom, že im ani len nenapadlo premýšľať o podobných, akokoľvek pozoruhodných, predsa však suchopárnych faktoch. Ich pozornosť práve pútalo čosi celkom iné.

„Uff,“ Torben prudko vydýchol pod tlakom bezpečnostných pásov pri náhlom brzdení. Vzápätí sa ozvalo krátke a duto-dunivé praskanie deformujúceho sa kovu. Ľudskými zmyslami nepostrehnuteľne krátky okamih, po ktorom nasledovalo zvonivé rinčanie. Predné sklo sa bleskurýchlo pokrylo nepriehľadnou a hustou pavučinou prasklín a pod náporom čohosi ťažkého sa prehlo smerom dovnútra kabíny.

„Došľaka, čo to bolo?“

„Netuším,“ odvetil úprimne Henry. Nasledovali dlhé sekundy ticha, prerušované iba občasným šelestom vetra prenikajúceho do poškodeného vozidla cez vzniknuté netesnosti. Obaja vystúpili a pokúšali sa zistiť, čo sa prihodilo. Keď opadol moment prvého prekvapenia, ani si nepotrebovali prehrať záznam palubného systému vozidla – obom im padol zrak na jednoznačnú príčinu problému.

Na prednej kapote auta ticho a nehybne ležalo zakrvavené, krátkou hustou hrdzavohnedou srsťou pokryté telo.

„No to hádam nie. V dnešnej dobe sa toto ešte môže stať?“ povedal Torben prvú súvislejšiu vetu upierajúc pohľad na telo, ktoré ležalo pol metra pred ním. Zjavne sa spamätával z nečakanej udalosti a len pomaly nadobúdal svoju štandardnú integritu a pokoj. „Veď by tu všade mali byť ochranné línie na odklonenie zveri do prechodových koridorov. Vôbec by sa na cestu nemala dostať. Odkiaľ sa tu zjavil tento…“ na chvíľu sa zháčil, „… vlastne ani neviem, čo to je!“

Človek už desaťročia bežne nestretával divú zver, v skutočnosti väčšina ľudí nikdy v živote voľne žijúce zviera nevidela. A tak ani on, hoci rozhľadený a všeobecne sčítaný, nevedel v tomto rozpoložení narýchlo tvora identifikovať.

„Zrejme to bude nejaký druh kozy alebo ovce,“ skúšal o čosi presnejšie Henry. „No to aj tak teraz nie je podstatné. Zdá sa, že preňho je situácia vyriešená,“ skonštatoval lakonicky.

„Chudák, ten sa už k rodine nevráti.“ Hoci mal Torben do značnej miery vágnu predstavu o sociálnom živote zvierat, po opadnutí strachu o vlastné prežitie ho prepadla ľútosť.

„No teraz hlavne nech čo najrýchlejšie dorazí asistenčná služba. Síce svieti slnko, ale je mínus desať, a aj keď…“ pohľadom cez otvorené dvere prebehol riadiaci panel, „… stav batérií vyzerá byť dobrý, s rozpraskaným čelným sklom sa ďaleko nedostaneme. A aj vzhľadom na náš vek už vôbec nie rýchlo a sami,“ skonštatoval holý fakt.

Mal pravdu. Neboli už síce vo výške šesťtisíc metrov nad morom ako kedysi pred niekoľkými dekádami pri štarte jednej z lodí vynášajúcich materiál na skonštruovanie lode Eremus, no zimné počasie dôsledky nadmorskej výšky z pohľadu teploty bohato vynahradilo.

Mal pravdu i v tom, že batérie naozaj neboli poškodené. Technológia založená na princípe statického Casimirovho javu[5] bola nielen efektívna, ale i bezpečná… Poškodeniu čelného skla však dizajnéri zabrániť nemohli. Takémuto typu nehôd sa predchádzalo nepriamo – izoláciou cestných komunikácií od okolia za pomoci fyzických bariér. V tomto prípade však štatistická pravdepodobnosť ukázala svoju moc a hustý živý plot z kríkov a stromov, doplnený o akustické zariadenie na odplašenie zveri, nesplnili svoj účel.

„A práve teraz, keď sa ponáhľame na takú dôležitú udalosť!“ nasrdene hlesol Henry.

„Hm, toto nám veru nepomôže stihnúť začiatok,“ odvetil Torben, kontrolujúc na riadiacom paneli indikátor automatického kontaktu s asistenčnou službou. Blikal tlmeným oranžovým svetlom, čo znamenalo, že pomoc je už na ceste. „Som síce zvedavý a rád sa dozviem, aké správy prišli za posledný mesiac z Eremu, no s týmto som naozaj nerátal. Veď už pre nás tie napínavé udalosti z veľkého vesmíru mohli byť úplne nepodstatné, keby sme tu zahynuli, alebo sa vážne zranili. Na tú ovcu boli všetky tie čipy, komunikačné kanály medzi palubným počítačom a senzormi v aute i na ceste prikrátke. Neviem, ako to ten tvor dokázal, no výsledok vidíme. A našťastie necítime. Buďme radi, že neskončil v kabíne, natlačený priamo na nás.“

„Myslím, že by sme to predsa len mohli stihnúť,“ zažala sa náhle iskierka optimizmu u Henryho. Zbadal totiž približujúce sa sýtomodro-oranžové majáky záchrannej a asistenčnej služby.

* * *

Veľkokapacitná sála bola osvetlená iba matným svitom, v ktorom sa vynímal obrovský prezentačný panel s blankytne modrým podkladom. Pokrýval väčšinu zadnej steny sály, kde sa zvyčajne konali vedecké kongresy, reprezentatívne akcie a v ostatných rokoch i pravidelné tlačové konferencie o stave a priebehu výpravy lode Eremus.

Tlmená vrava doliehala do uší pozvaných účastníkov, medzi ktorými nechýbali novinári významných online periodík, predstavitelia vedecko-výskumných inštitúcií, ale i veľa jednotlivo pozvaných hostí, ku ktorým patrili aj Torben a Henry.

„Meškáte,“ pošepky ich privítala jemne, no o to dôkladnejšie nalíčená recepčná. To, že začiatok nestihnú, vedeli už takmer hodinu.

„Mrzí nás to, mali sme menšiu nehodu,“ pošepol jej Torben a neočakával ďalšiu diskusiu na túto tému. Na udalosť takého hviezdneho a medzihviezdneho formátu by predsa nikto z hostí nemeškal dobrovoľne, z nedôslednosti či ľahostajnosti, najmä keď uprednostnil zážitok z priamej fyzickej prítomnosti pred omnoho pohodlnejšou a bežnejšou online účasťou.

„V sektore C sú pre vás rezervované miesta 124 a 125,“ navigovala ich recepčná a ukázala na správne dvere.

„Vrelá vďaka.“

Tichým, no dôrazným krokom sa presunuli k ťažkým protipožiarnym dverám, ktoré viedli do hlavnej sály. Personál im ochotne pomohol otvoriť masívny mechanizmus a vzápätí sa ocitli uprostred zvukov z konferencie, ktorá už zjavne bola v plnom prúde.

„… o ôsmej hodine a štyridsiatej piatej minúte centrálneho času. Informácie teda prezentujeme vskutku promptne,“ zaznel útržok vety, prednesený zvučným a sýtym hlasom moderátora konferencie.

„Ako iste viete, stret vesmírnej lode Eremus s cieľovou hviezdnou sústavou sa uskutoční vo vzdialenosti štyridsať svetelných rokov od Slnka. Vzdialenosť hviezdy od Zeme sa v najbližšom období výrazne meniť nebude. Dnes v ranných hodinách dorazila informácia o dosiahnutí presnej polovice cesty. Znamená to, že celý stroj sa musel obrátiť o stoosemdesiat stupňov, aby doterajšie zrýchlenie mohlo vystriedať rovnako intenzívne a dlhodobé spomalenie. Tento manéver sa vďaka zrýchleniu jednej desatiny gé uskutočnil po dvadsiatich ôsmich rokoch a dvoch mesiacoch pozemského času od štartu. Museli sme však čakať ďalších takmer dvadsať rokov, kým k nám doletel signál z lode. Dámy a páni,“ krátkou prestávkou v reči stupňoval napätie moderátor, „… s potešením vám môžem oznámiť, že kompletný manéver obratu vrátane správnej funkcie korekčných trysiek i hlavného pohonu prebehol hladko, čím sa úspešne a bez komplikácií začala fáza spomaľovania, a to v plnoautomatizovanom režime. Ochranné vrstvy proti medzihviezdnemu prachu sú v dostatočne zachovalom stave[6], funkčnosť magnetických štítov odkláňajúcich vysokoenergetické častice je naďalej plnohodnotná, a tienenie pred radiáciou, vrátane biologickej vrstvy, pracuje presne podľa očakávaní[7]. Človek na palube je taktiež v úplnom poriadku a stav jeho hibernácie nebol narušený.“

Sálou sa ako smršť prehnal búrlivý potlesk a nadšené ovácie. Na ľuďoch sa zračila poľahky badateľná úľava, od vedcov, pre ktorých je táto výprava dosiahnutím celoživotného sna, cez laikov, ktorí v nej vidia napínavé a strhujúce dobrodružstvo ľudstva, až po finančne zainteresovaných jedincov, pre ktorých úspech výpravy znamená triumfálnu výhru v hazardnej stávke, zhodnotenie akcií zúčastnených firiem či očakávaný návrat investovaných prostriedkov.

„Nakoniec máme dnes predsa len šťastie, čerešnička na torte nám neušla,“ s viditeľným potešením konštatoval Torben a žiaril spokojnosťou. Zaplavil ho príjemný pocit podobný eufórii, a vonkoncom mu neprekážalo, že ho čiastočne oberal o pozornosť pri nasledujúcej diskusii a otázkach z pléna.

To podstatné práve počul, to podstatné práve zažil. Pravdepodobnosť, že o štyridsaťosem rokov sa ľudstvo na Zemi dozvie, či a čo objaví jeho zástupca v systéme modrého trpaslíka, sa citeľne zvýšila.

VII – Blízko

LOĎ EREMUS, ROK 2121

Modrý trpaslík z bezprostrednej blízkosti vonkoncom nepôsobil dojmom trpaslíka. Majestátne explózie a impozantné protuberancie drásali jeho povrch, oblúky modrej plazmy lemovali nádherne žiariacu sféru hviezdy ako svietiace náhrdelníky a s občasnými uzlinami vytvárali dojem náhodne rozsypaných perál. Predsa len, trpaslík to bol iba v porovnaní s inými hviezdami. S trinástinou hmotnosti, desatinou polomeru a štvrtinou svietivosti Slnka nemohol so svojimi väčšími sestrami súperiť – aj preto ho na pozemskej oblohe nemohlo uzrieť ani najbystrozrakejšie oko za najtmavšej noci.

Zblízka však svoju subtílnosť viac než úspešne kompenzoval. Až do tej miery, že označenie telesa týmto pojmom vzbudzovalo dojem nespravodlivosti. Stále totiž hmotnosťou niekoľkodesaťtisícnásobne prekonával Zem, rovným desaťnásobkom prevyšoval jej priemer a jeho termonukleárnym peklom rozžeravené jadro generovalo toľko energie, že povrch bol rozpálený na bezmála dvojnásobok teploty povrchu Slnka. Preto tá neskrotná búrlivosť, preto tá klokotajúca soptivosť. Po štyroch tisíckach miliárd rokov sa z pokojného červeného trpaslíka, nesmierne úsporne konzumujúceho svoje zásoby vodíka, stal tento plápolajúci zúrivý drobček. Páli posledné zvyšky svojho paliva, tie mu však napriek tomuto bezprecedentnému tempu paradoxne vydržia ešte niekoľko ďalších miliárd rokov.

Pohľad naň bol vďaka markantnému nepomeru medzi dĺžkou života človeka a hviezdy de facto statický, no aj tak z neho priam prýštila dychberúca dynamika situácie. Akoby ste plameň vatry vnímali so stotisícnásobným spomalením. Prekypujúca energia bola evidentná, a predsa nebadaná.

Keby nevedel, že mieri k trpaslíkovi, určite by uveril tvrdeniu, že sa nachádza v blízkosti modrého nadobra. Vďaka absencii reálnej skúsenosti s podobnými situáciami empirické rozlíšenie na pohľad nebolo možné. Koniec-koncov, bolo to po prvý raz v histórii ľudstva, ba dokonca v histórii akéhokoľvek inteligentného tvora v celom našom vesmíre, čo sa nejaká živá a mysliaca entita fyzicky približovala k modrému trpaslíkovi.

Nádherná modrá sféra pred ním sa vďaka optickému priblíženiu obrazu pomaly a nebadane zväčšovala, krôčik po krôčiku vytrvalo zapĺňala čoraz rozsiahlejšiu časť jeho zorného poľa. Hviezda pôsobila ako očarujúco krásna domorodá deva, ktorá cudne ukrýva fascinujúcu nádheru svojej tváre pod maskou z perál a korálok. Z malej modrej hviezdičky sa stala oslnivá a v žiari plápolajúcich erupčných kučier obklopená dominanta priezoru.

Napriek svojej jedinečnosti a zvláštnosti však nebola centrom jeho pozornosti. Keď si na ten pohľad postupne zvykol, jeho myseľ sa sústredila na skutočný cieľ misie, na skutočnú záhadu, ktorá musela nejako súvisieť s prítomnosťou modrého trpaslíka v našom vesmíre. Pohľadom márne pátral po zatiaľ neviditeľnom objekte, ktorý sa mal podľa holografických projekcií nachádzať priamo pred ním. Okrem planéty obiehajúcej hviezdu však dosiaľ nič neupútalo jeho zrak.

„Snímky z optického teleskopu,“ prerušil ticho jeho rázny hlas, ktorý už neniesol žiadne evidentné stopy posthibernačného stavu.

„Negatívne,“ pohotovo odpovedala Elektra.

„Akože negatívne, stále sme priďaleko?“ reagoval s miernym počudovaním. „Na to, že signály sme zaznamenali až ďaleko na Zemi, by som očakával, že z tejto vzdialenosti ich zdroj už bez problémov uvidíme. Ale o to lepšie. Čím menší, tým nevšednejší objekt musíme mať pred sebou.“

Použitím tak trochu teatrálnych slov chcel podľa všetkého zakryť obavy, ktoré sa mu zahniezdili kdesi v kútiku duše. Nezvyčajné vlastnosti znamenajú nezvyčajné príčiny. Ak je ten objekt prírodného charakteru, musí postupovať nanajvýš obozretne, aby zabránil ohrozeniu lode či posádky. Ak má umelý pôvod, ani pri najvyššej obozretnosti sa nemusí vyhnúť neočakávaným reakciám a následnému neželanému priebehu udalostí.

Ako si však rád, často a opakovane pripomínal, taký bol údel všetkých objaviteľov. Od dávnych obyvateľov Ameriky, ktorí prenikli cez Beringiu počas štvrtohôr, až po Fernãa de Magalhãesa, ktorého počas cesty okolo sveta zo sveta zniesli domorodci. Urobí všetko pre to, aby nedopadol ako on a nenechal sa rozložiť na atómy v neznámej časti sveta. Mal však nevýhodu. Zatiaľ ani len netušil, pred čím či pred kým vlastne stojí. Presnejšie letí.

„K dispozícii sú infračervené snímky,“ podala doplňujúcu informáciu Elektra.

„Výborne, to som sa veru mohol spýtať hneď,“ potešil sa, „premietni ich, prosím.

Pred Tristanom sa rozvinula stena zobrazujúca temnotu vesmíru, keďže teleso trpaslíka sa nachádzalo iným smerom. Počiatočný mierny mihot rýchlo striedala zvyšujúca sa ostrosť.

„To je všetko? Oveľa viac ako vo viditeľnom svetle tam veru nevidím. Dá sa zväčšiť?“

Obraz sa zmenil a v centre snímky sa objavila nepatrná bodka. Bez akýchkoľvek detailov a štruktúry. Nepatrná bodka uprostred hlbokej temnoty.

„To je maximálne zväčšenie?“

„Maximálne.“

„Hm, je to o niečo lepšie ako v optickej oblasti, no veľa som sa z toho veru nedozvedel. Emisie rádiových vĺn sú stále rovnaké ako v čase objavu a letu?“

„Áno, rádiové emisie sú ľahko detegovateľné, ale nevykazujú žiadnu zmenu v porovnaní s celým obdobím pozorovania.“

„A za aký čas sa priblížime natoľko, že niečo uvidíme detailnejšie?“ Tristan ďalej neústupčivo doloval informácie.

„Počet pixelov na snímkach svedčí o tom, že objekt by mal byť veľký približne dva kilometre. Vzhľadom na našu predpokladanú komplexnú trajektóriu a rýchlosť spomaľovania s využitím gravitácie materskej hviezdy bude trvať asi dva dni, kým objekt nadobudne uhlovú veľkosť, ktorá umožní rozpoznať detaily väčšie než stotina jeho predpokladaného priemeru.“

„Takže zatiaľ je všetko v súlade s údajmi z mikrosond, ako si mi už reportovala. No, dva dni, to určite vydržíme,“ skonštatoval a v duchu už premýšľal, akými aktivitami ten časový úsek vyplní. Naporúdzi bolo plné priehrštie možností, od skúmania hviezdy cez pátranie po drobných objektoch medziplanetárnej hmoty až po odvysielanie offline manuálnych správ na Zem okrem tých štandardných, ktoré generuje palubný systém.

A napokon mu zostane čas aj na hygienu. Hibernačná komora poskytovala plnohodnotnú starostlivosť vrátane očisty z jeho pohľadu iba mozog vyživujúceho, zo šesťdesiatich percent vodou naplneného a v pozemskej gravitačnej tiaži sedemdesiat kilogramov vážiaceho telesného obalu. A úprimne povedané, od prebudenia ubehol už dostatočne dlhý čas na to, aby sa mu na povrchu kože stihli nadšene a v očakávaní svetlých zajtrajškov rozmnožiť baktérie produkujúce molekuly, ktoré už i jeho chlapsky necitlivý čuch zaregistroval a mal tendenciu charakterizovať spoluhláskami presýteným pojmom smrad.

A v neposlednom rade by privítal i oddych, veď od prebudenia bol nadmieru vyťažený. A keďže ešte nikto doposiaľ neabsolvoval taký dlhý hibernačný pobyt priamo v medzihviezdnom priestore, mal právo aj na regeneráciu. Magnetické pole generované okolo lode ho chránilo pred vysokoenergetickými časticami kozmického žiarenia a nezvyčajne účinne nahrádzalo zemské a slnečné magnetické pole. Predsa len však išlo o umelý spôsob tienenia. Technické možnosti boli overené množstvom automatizovaných sond v minulosti, no podrobnejšie preskúmanie reálnej situácie a prípadného vplyvu takejto ochrany v medzihviezdnom prostredí na ľudský organizmus určite nebolo márnením času. Preňho ani pre vedu. Stále sa necítil celkom fit a v stave pred hibernáciou. Nechcel sa hrať na hrdinu, veď v týchto podmienkach nič, čo súvisí so starostlivosťou o seba, netreba pokladať za precitlivelosť či hypochondriu. On sám bol predsa tým najcennejším nákladom. Bez neho by loď mohla byť stokrát menšia, ba čo viac, bez neho by postačoval dokonalejší roj solárnych mikroplachetníc poháňaných laserom.

Ich jednoduchšie verzie (z dôvodu úspornosti a podstatne menšej komplikovanosti neschopné v cieľovom systéme brzdiť a naviesť sa na obežnú dráhu okolo hviezdy) sa vydali k cieľu krátko pred štartom lode Eremus. Boli to tisícky iba gram vážiacich sond, urýchlených počas prvých desiatich minút ich letu mohutným pozemským laserom na rýchlosť, ktorá sa blížila rýchlosti svetla[8]. Rovnako rýchly prelet tohto výzvedného húfu cieľovým systémom priniesol síce mnohé podrobnejšie a fascinujúce údaje, nie však vysvetlenia. Tak mu to oznámila po prebudení Elektra a vyplýva to aj zo záznamov prijatých počas jeho hibernácie. Tento predvoj zistil najmä dva podstatné fakty.

Prvým bola informácia, že obe planéty obiehajúce okolo trpaslíka boli mŕtvymi a neobývateľnými skalnatými telesami s teplotou, ktorá na privrátenej strane presahovala bod topenia olova a na odvrátenej strane zasa klesala pod bod topenia kyslíka. Napriek tomu práve tieto planéty pomohli vedcom vďaka svojim dráham s veľkou presnosťou i na diaľku určiť hmotnosť hviezdy a odhaliť tak jej záhadnosť. Neboli však iba mŕtve, museli byť i mimoriadne staré. V priebehu desiatok miliárd rokov svojej existencie totiž pôsobením slapových síl materskej hviezdy stratili vlastnú rotáciu. Presnejšie, zosynchronizovali ju so svojou hviezdou – jeden obeh okolo hviezdy trval rovnako dlho ako jeden obeh okolo vlastnej osi. Presne tak, ako Slnko s Mesiacom vplyvom prílivov a odlivov pomaly a nebadane, stotinku sekundy za storočie, brzdia a spomaľujú rotáciu Zeme. A rovnako tak, ako i pozemský Mesiac je iba s drobnými odchýlkami neustále privrátený k Zemi tou istou stranou. Podľa predbežných údajov zo sond na nich nebolo ani stopy po vode. Štandardný život pozemského typu bol teda na oboch planétach vysoko nepravdepodobný, pri troche odvahy by astrobiológovia dokonca pokojne mohli vyhlásiť, že vylúčený. Za pokus by stálo nahliadnuť na dná kráterov v okolí pólov či podrobnejšie preskúmať stranu odvrátenú od hviezdy.

V každom prípade, tento cieľ nebude v programe najbližších dní, a zrejme ani týždňov, a to pre druhé dôležité zistenie mikrosond, ktoré však tiež viac pridávalo na tajomnosti, než vysvetľovalo. Zdroj rádiových vĺn sa totiž nenachádzal ani na jednej z planét obiehajúcich okolo trpaslíka, ale niekde v blízkosti druhej z nich, s najväčšou pravdepodobnosťou na orbite okolo nej. Keďže vizuálne ho mikrosondy nedokázali pozorovať, musel mať mizivé rozmery, čo mu pred chvíľočkou potvrdila i Elektra.

Toto si bude vyžadovať podrobné preskúmanie zblízka. Na to sa musí pripraviť. Oddýchnuť si. Všetko skontrolovať.

Vtom mu však jeho čuchové senzory oznámili zvýšenú koncentráciu a útok aromatických molekúl. Sklonil hlavu doprava nadol, nadvihol ruku, nadýchol sa a… ajhľa, príčina je jasná. V miestach častého kontaktu pokožky s pokožkou mávajú baktérie raj – a jeho podpazušie nebolo výnimkou. Neprechovával k nim žiadne negatívne pocity, naopak, ich DNA pokladal za iba o zlomok menej obdivuhodnú než ľudskú, napriek tomu sa rozhodol pripraviť sa o poctu byť s väčšinou z nich v blízkom vzťahu. Presnejšie práve z toho dôvodu, keďže ich evolučnou stratégiou bolo v maximálnej možnej miere sa rozmnožiť a pre kožu s jej mikroflórou oslabenou hibernáciou predstavovali teda potenciálnu hrozbu infekcie či zápalu.

Nenáhlivo sa presunul do sanitárnej sekcie. Jej vybavenie bolo z pohľadu prvých cestovateľov neuveriteľne luxusné, hoci bežný pozemšťan by ju z dôvodu šetrenia priestorom a vodou nenazval inak než sparťansky strohá. Zhodil zo seba príjemný materiál, ktorý mu poskytoval tepelné pohodlie a zároveň priepustnosť vlhkosti. Na osvieženie sa tešil väčšmi ako zvyčajne a v radostnom očakávaní sa rozhodol svojsky zabaviť na úkor Elektry.

„Spustiť dihydrogén monoxid!“ povedal nahlas, pomaly a s precíznou artikuláciou. S napätím očakával, čo sa stane. Na jeho sklamanie a súčasne i potešenie o zlomok sekundy začala v sprchovacom boxe tiecť voda.

„Síce si mi tou rýchlou reakciou pokazila zábavu, no aspoň môžem s potešením konštatovať, že som zjavne v dobrých rukách.“

„Z racionálneho hľadiska je predsa pochopiteľné, že tvoj pokus zašifrovať názov bežnej látky prostým dosadením slov za ich grécko-latinské ekvivalenty sa dal v okamihu odhaliť a vyriešiť, takže toto bola naozaj ľahká úloha,“ objasnila Elektra so zvýšenou hlasitosťou, aby prehlušila pozvoľna silnejúci šum vody. „Nehovoriac o tom, že ak chceme byť exaktní, tak voda na tejto lodi je recyklovanou tekutinou z pozemských oceánov. A tá obsahuje viacero druhov molekúl vody, okrem dihydrogén monoxidu aj dideutérium monoxid, deutérium-hydrogén monoxid, a navyše ešte aj molekuly obsahujúce stabilné ťažšie izotopy kyslíka. Čistý dihydrogén monoxid teda nemáme v ponuke a ja som nesplnila exaktne tvoju originálnu požiadavku.“

Som ja ale naivka. Bolo predsa jasné, že toto umelá inteligencia hravo zvládne, a ešte ma prevalcuje exaktnosťou. Ale super, som naozaj v dobrých rukách.

Osviežujúce kvapky začali dopadať na jeho nahé telo a ako miniatúrne ligotavé hviezdičky kaskádovito jemne bombardovať pokožku a do filtrovacieho a dezinfekčného recyklátora zmývať nič netušiace baktérie. Ako tekuté perličky spočiatku stekali iba po jeho elegantne a ladne tvarovanom hrudnom i panvovom svalstve, ktoré vďaka elektrostimulačnej technológii počas hibernácie ani v najmenšom neatrofovalo. O niekoľko milisekúnd však už blahodarné kvapky ovlažovali i jeho zvyšné, esteticky rovnako hodnotné anatomické partie.

„I tak si obdivuhodná,“ nešetril úprimnou chválou, hoci jeho hlas už takmer zanikal v spleti zurčiacej vody. „Keby si nebola stroj, pozval by som ťa na kávu.“

Pri stroji šlo najmä o dobre naprogramovaný algoritmus a rozsiahlu databázu informácií, u živého človeka by ho to však nadchlo. Inteligencia a intelektové schopnosti boli preňho u iných jedincov vysoko obdivovaným atribútom. V tomto okamihu si ešte neuvedomoval, že i vďaka tomu ho v najbližších dňoch čakajú vskutku krušné časy.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

I – Sám

II – Objav

III – Štart

IV – Kontrola

V – Inosám

VI – Obrat

VII – Blízko