Peter Marko

Pátral, hľadal a našiel som

Autobiografia nekľudného človeka

Ukážka z elektronickej knihy

Peter Marko

Pátral, hľadal a našiel som

Autobiografia nekľudného človeka

obálka Miroslav Kulich

sadzba Monika Zbínová

tlač Projects, s. r. o., Bratislava

ISBN 978-3-033-06793-6

© Peter Marko 2020

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Všetkým, ktorí prispeli k tomu,

že a ako žijem, aký som

Lago Maggiore; Pohľad z Agry

Keď sa rozplynú oblaky zabudnutia, ktoré obklopujú našu pamäť, či už na podnet zvonku, zvnútra alebo pod vplyvom snov, rozhodujúce je, kde žiaria lúče spomienok: na pokojné, hladké horské jazero, na lúky, na lesy listnaté, ihličnaté, zmiešané, kedy, v ktorej časti dňa a roka, s akým odstupom a pod akým uhlom dopadajú. Vodná plocha nám ich odráža priamo do očí, čím nás oslepujú a dokonca bolia, alebo nerušia pri pokojnom pozorovaní zo strany.

Pohľad z Agry na Lago Maggiore

Kto som. Človek chce vedieť, odkiaľ pochádza, kto sú jeho rodičia a starí rodičia. Chce naplno líčiť svoju históriu od začiatku do konca, je to pre ľudí typické. Otázka pôvodu, tvrdia kulturológovia a psychlógovia, bude pre ľudstvo v neprehľadnom svete s nezáväznými vzťahmi o to dôležitejšia. Preto potrebuje človek presné miesta a presné čísla. Chcem vedieť, akí sú moji rodičia, súrodenci? Čím som ja zvláštny? Čo je moja identita? Chce nájsť odpovede na všetky tieto otázky, lebo verí, že ho vedú k jeho pravej histórii.

Hardinghaus B: Das falsche Leben. Der Spiegel 2012; (11): 52-6

ÚVOD – PROLÓG

V lete po mojej osemdesiatke sme cestovali na Slovensko, do kraja môjho detstva. Chcel som ukázať mojim vnúčatám, kde som vyrástol.

Súčasne som dokončil tento životopis, ktorého výhodou, nevýhodou a zaťažením je, že ho môžem (na www.meet-my-life.net) priebežne meniť, dopĺňať.

Písal som ho najmä pre mojich potomkov, no aj ako zadosťučinenie pre moju matku, ktorá by mi bola rada rozprávala o svojom detstve a živote. Bohužiaľ, hrubo som to odmietal. V tom čase som bol zaujatý utváraním môjho života v inej krajine. Nemá mi to sťažovať starými, čiastočne smutnými historkami.

Napodiv, v tom istom čase, v strede mojich štyridsiatich rokov, keď som bol už konečne pevne zakotvený rodinne aj odborne, prepadla ma potreba písať o mojich súčasných zážitkoch a skúsenostiach.

Niektoré pasáže uverejnili odborné lekárske časopisy ako vítané občerstvenie a rozptýlenie od nezáživných a vážnych tém. Sú prostrednou časťou tohto môjho „výplodu“.

Po smrti mojej matky som si uvedomil, čo som zameškal, ako je rodinná história dôležité nielen pre vlastný život, pre pochopenie vlastného osudu, ale aj vlastností a vývoja potomkov.

Preto som začal písať o mojom detstve, čím sa, prirodzene, začína táto kniha. Čím viac sa blížim k vlastnej smrti, tým viac ma zaujímajú staroba a umieranie. Výsledky sú na konci. Život sa začína pred narodením a nekončí sa smrťou.

Jednotlivé state majú rôznu dĺžku a sú v podstate samostatné. Môžu sa začať čitať od konca, od začiatku alebo od stredu a preskakovať z kapitoly do kapitoly.

Prosím prípadných čitateľov aby zniesli v takom pripade nevyhnutne krátke opakovanie textu. Odráža môj na zmeny bohatý život. Niektoré sú smutnejšie, niektoré veselšie. Dúfam, že zaujmú oba prístupy.

*

Ďakujem mojej manželke Silvii, ktorá prežila so mnou veľkú časť opísaných zážitkov a bola ochotná zobrať – a berie – na seba nielen záťaž diskusie o obsahu, ale aj opravu štýlu, výrazov a gramatiky v nemčine.

Silvia

1. PÁTRANIE PO STRATENÝCH A ZACHRÁNENÝCH ŽIVOTOCH – PRIESTOR

K mnohým dôležitým a menej dôležitým okolnostiam a udalostiam, k dobrým, poriadnym ľuďom, ktorí nás zachránili, vďaka ktorým sme ostali nažive, patrilo aj to, že sme bývali v dome za železnicou, myslel si môj otec. Starý otec Langer sa síce nerád chvastal, ale vlastná povesť bola preňho dôležitá. Najstaršej dcére Jolán (Jolanda) dal ako veno veľkú časť svojho poľnohospodárstva. Pre môjho otca, keď si bral druhú dcéru Zlaticu, založil malé špeditérstvo, lebo v Martine, dokonca v celom Turci, ešte nič podobné nebolo a mal obchodnú školu. Starému otcovi nechýbali dobré nápady, len s ich uskutočnením to niekedy haprovalo. Pôvodne chcel na to kúpiť dom na Hlavnej ulici v strede mesta a ukázať, ako ďaleko to on a jeho dcéra dotiahli. Môj otec bol ale triezvy, realistický človek a rozhodol sa pre jednoduchý dom na Robotníckej ulici neďaleko železničnej stanice. Ja som vraj nevyrovnaná, premenlivá zmes ich oboch.

Martin koncom 19. storočia – Hlavná ulica s odstupom viacerých rokov (na druhej strane). Pôvod fotografie už nie je možné zistiť, preto ju uverejňujeme vďaka neznámemu darcovi.

Na veľkom pozemku na druhej strane oproti nášmu domu čakali nakopené nahé kmene stromov na spracovanie v neďalekej fabrike na celulózu. Najmä v zime ich ťahali kone na saniach z blízkych lesov po zasnežených cestách, ktoré nečistili ani pluhom, ani nesolili. Keď sme sa chytili konca, ťahali nás aj niekoľkosto metrov, čo sa ale nie každému furmanovi páčilo, lebo chcel šetriť svoje kone, udržiavať poriadok a vychovávať týchto nezbedníkov. Odskočili sme, až keď nás chcel miesto koní šľahnúť bičom. Bol to jeden zo spôsobov hry na zbojníkov a žandárov. Naši rodičia nám to zakazovali z iných dôvodov. Ničili sa tým podošvy topánok, čižiem, kapcov a najmä krpcov. Ako všetko ostatné, boli cenné počas vojny. Medzi uskladneným drevom sa dalo výborne hrať na schovávačku. Dozorca sa objavil zriedkavo. Vtedy sme rýchlo utekali preč, lebo ak niekoho chytil, bezohľadne mu vyprášil zadok. A takému nešikovi sa všetci vysmievali. To bol iný, vážnejší a bolestivejší druh hry na zbojníkov a žandárov.

Naša Robotnícka ulica bola takmer ako poľná cesta. Mala mnoho dier, ktoré boli za dažďa a po ňom naplnené a obklopené bahnom. Pešo sme ich museli preskakovať, aby sa nám doňho nenorili topánky. Bahno mohlo byť zmiešané nielen s trusom našich koní, ale aj kráv, ktoré sa v teplom ročnom období ráno ponáhľali na pašu a večer sa sýte pomaly vliekli späť do maštalí ich gazdov, sprevádzané plieskaním a údermi bičov pastierov. Preto sa topánky mali čistiť od bahna alebo prachu každý deň. Koža na topánkach nebola tak dobre preparovaná ako dnes a špina sa nedala jednoducho odstrániť vlhkou handrou. Každý vlastnil galoše, priestranné „lode“ z gumy, ktoré sa za dažďa naťahovali na topánky. Či bude pršať, to sme vtedy nevedeli dopredu s dnešnou istotou – ani v novinách, ani v rádiu neboli predpovede počasia. Televízia neexistovala. Keď sa môjmu opatrnému otcovi čo len zazdalo, že by mohlo pršať, pre istotu si bral galoše do tašky. Väčšinou potom skutočne pršalo. Nám deťom bola cudzia takáto predvídavá opatrnosť. V nepravidelných odstupoch – ulica musela byť suchá – prišiel čistič ulíc a prútenou metlou a veľkou lopatou ju čistil od najväčšej špiny. Aby sme nevyvolávali nespokojnosť a nepriateľstvo, mali naši zamestnanci, naši robotníci hneď odstraňovať výkaly našich koní, čo väčšinou aj robili. Okrem toho boli naše kone dobre vychované a vykonávali svoju potrebu v maštali alebo v našom dvore na znak radosti, že sa vracajú z ťažkej roboty a čoskoro dostanú žrať.

Petríček s bratom Paľkom a mamou vo vtedy pre úradníkov zvyčajnom čiernom satínovomm plášti pred obchodom tety Aranky (Zlatice); vpravo náš dom, pred ním koľajnice úzkokoľajky, v pozadí celulózka s komínom. Fotí teta Aranka fotoaparátom, ktorý dostal Paľko k mojim narodeninám, aby dokumentoval (nielen) môj vývoj.

Hlavná ulica bola už vtedy (aký pokrok a luxus!) vyasfaltovaná a iba zriedka pokrytá špinou a hnojom, dokonca ju možno denne čistili. My sme nebývali v nejakom zapadákove, ale v Martine, pupku Slovenska. Keby bolo naše špeditérstvo na nej, naše kone by ju denne znečisťovali. Aké ľahké by v takom prípade bolo onedlho „odtransportovaním“ sa zbaviť nielen hnoja, ale aj jeho pôvodcu aj s celou perepúťou, čo bolo v tých časoch bežné, jednoduché a účinné riešenie takýchto a podobných problémov. Priamo pred naším domom bol kúsok širokého asfaltového chodníka, vedľa neho viedli koľaje úzkokoľajky, ktorá vozila tehly z tehelne hore pod lesom, kde z bahna v priebehu tisícročí vznikla dobrá, hustá hlina, k vagónom na stanici. Tehlami naložené vagóniky musel niekto brzdiť počas skoro celej cesty nadol. Tehly sa museli vyložiť na stanici na rampu na našej strane železnice a z nej sa prekladali na železničné vagóny. V časovej tiesni, keď mal nákladný vlak čoskoro odísť, sme si mohli aj my deti trochu zarobiť pomocou pri prekladaní. Prázdne vozíky ťahali kone znovu nahor. Tak ako pri zvážaní dreva v zime, dalo sa na vagóniky naskočiť, prikrčiť sa a schovaný sa nechať ťahať, čo sme všetci radi robili, nielen deti z robotníckych kolónií nad nami. Nakrátko nahradila kone malá dieselová lokomotíva. Lenže počas vojny bola nafta vzácna, a kone sa vrátili. Tie sa ale s našimi porovnať nedali.

Hrdí rodičia s Petríkom vo dvore; vľavo pred maštaľou kopa hnoja, vpravo komín bývalej elektrárne. Vyrástol som vlastne medzi hnojom a dvoma fabrickými komínmi. Foto: Paľko.

Boli tri „kolónie“, rady jedno- a dvojizbových bytov, v prostriedku jeden, dva trojizbové pre rodiny s viacerými deťmi pre vyššie postavených zamestnancov celulózky, ktorí si ich mohli dovoliť. Hneď na začiatku bývala naša práčka a upratovačka pani Čuneková – pani Čunečka – s tromi deťmi v jednoizbovom byte. Nečudo, že jej dcéra sa vydala čoskoro po svojich osemnástych narodeninách. Túto svadbu, ako aj zabíjačku u Čunekovcov, popisujem neskôr (kap. 1.8 Zabíjačka a 1.9 Vierina svadba). Prvé dve kolónie oddeľoval od tretej most cez Turiec. Bola ešte trochu ďalej smerom k tehelni. Oproti prvej kolónii, kde bývala pani Čunečka, bol vchod do továrne. Za mostom oproti tretej kolónii stál pekný jednoposchodový dom, kde bývali riaditeľ celulózky na prvom poschodí a jeho zástupca na prízemí, ako znak tej doby, lebo ani takíto páni nejazdili do roboty autom. Aj pre nich, rovnako ako pre ich robotníkov, bolo výhodné bývať neďaleko pracoviska. Bol to vtedajší spôsob rovnosti. Ale ani inak nebolo naše okolie chudobné na prominentov. Vo vedľajšej uličke býval prednosta stanice. Ani on to nemal na pracovisko ďaleko. Býval tu aj snáď jediný vtedajší slovenský magnetopat. Jeho pacienti prichádzali zďaleka a nie autom. My sme uňho nikdy neboli – doma nie je nikto prorokom, ani zázračný liečiteľ. Priamo vedľa nás, smerom k železnici, stála elektráreň, ktorá za mojich čias už neprodukovala elektrinu, ale slúžila na reguláciu prúdu. Vpredu, v druhej poschodovej budove našej ulice, bolo na prízemí riaditeľstvo a na poschodí býval riaditeľ, veľmi jemný, ctený a čestný človek, ktorý chodil na lov a aj ináč sa pohyboval v „lepších kruhoch“. Lenže jeho chybou bolo, že si za manželku vzal židovku. Mali dvoch synov, a on sa s ňou z princípu nerozviedol, podobne ako nemecký filozof Jaspers a iní. Aj keď sa stýkal s významnými ľuďmi, nepomohlo mu to zachrániť jeho švagra a rodinu pred transportom a smrťou v Osvienčime.

Za mojich čias sme už nemali psa. Posledný, vraj ohromné zviera, veľmi priateľský a poslušný, mal rád sliepky prednostu stanice, ktoré po nociach jednu za druhou trhal. Očividne sa v ňom takýmto nevhodným spôsobom prebudil jeho zdedený lovecký pud. Nebolo možné ho od toho odvyknúť. Keďže aj sliepky prednostu stanice boli ohromné zvieratá (znášali obzvlášť veľké vajíčka a po menopauze boli základnou surovinou mimoriadne dobrej polievky), musel pes zmiznúť. Rodičia sa obávali, že jeho eventuálny nasledovník sa pustí po jeho stope cez viaceré nie príliš vysoké ploty. Aj keď odškodnili prednostu za jeho sliepky, nepotrebovali problémy a už vôbec nie v blízkom okolí, lebo by mohla vzniknúť podobná situácia ako s konským hnojom na Hlavnej ulici.

Petríček v detskom rebrináku. Foto: Paľko.

Hore Petríček s mamou mačkou, dole so synom kocúrom. Foto: Paľko.

Obyvateľov našej strany mesta za železnicou zjednocoval smrad z továrne na celulózu. Viackrát za týždeň bez ohlásenia neskoro popoludní vypúšťali do vzduchu smradľavé zbytky chemikálií používaných vo výrobe. V závislosti od počasia to trvalo dve až tri hodiny, kým ich odvial vietor, za pekných bezveterných letných dní aj omnoho dlhšie. Celulózka stála pri rieke, aby mala dost vody na výrobu a do nej mohla vypúšťať tekutý smradľavý a jedovatý chemický odpad, čo bol dobrý zvyk vtedajších fabrík na celulózu. Až o niekoľko kilometrov ďalej sa dalo v Turci znova kúpať a chytať ryby. Neexistovali – a tak to ostalo ešte pol storočia – žiadna ochrana prostredia, žiadne zelené hnutie. Teraz už po našej celulózke nezostalo ani stopy. Aj komín zmizol.

Keďže sme bývali za železnicou, museli sme prechádzať cez koľaje. Naša ulica sa začínala hneď za rampou. Zdvíhal a spúšťal ju zamestnanec železnice, ktorý kvôli tomu musel vyjsť zo svojho domčeka na druhej, mestskej strane. Na veľký zármutok – nás i toho zamestnanca – vlaky tam premávali takmer neprestajne. Nie kvôli osobnej doprave, ale vagóny naložené tak tehlami, chemikáliami a drevom pre celulózku, ako aj chlebom a inými potrebami pre viaceré kasárne, sa museli posúvať, šibovať na príslušné koľaje – a to všetko popri „našej“ rampe. V dňoch dobrých pre železnicu, ale zlých pre nás, bola rampa viac spustená ako zdvihnutá. Nedalo sa očakávať, že ju rampár bude neustále zdvíhať a spúšťať. Museli sme využívať každú krátku prestávku medzi vlakmi a rýchlo sa prešmyknúť popod spustenú rampu. Aj keď sa nepamätám, že by niekoho prešiel vlak, neskôr – ako sa patrilo – vybavili rampu kovovou sieťou, ale nechali vedľa nej diery, cez ktoré to šlo tiež, ibaže ešte rýchlejšie. Takže tá sieť tam bola skôr kvôli spokojnému svedomiu vedenia železnice, než kvôli bezpečnosti samotnej. Na moje prekvapenie, keď som po desaťročiach prvýkrát zavítal do Robotníckej ulice, muselo sa čakať ešte dlhšie. Viedla tadiaľ hlavná prípojka do mesta. Teraz sa náklad transportuje skôr autami a viac prípojok vedie inde – Robotnícka ulica je pokojnejšia ako počas môjho detstva.

Nemali sme už psa, ale veľmi peknú, dobrú mačku. Dobrá znamenala všeobecne, že chytala mnoho myší a pre mňa, že som sa s ňou mohol hrať. Keď sa myši v sklade príliš premnožili a dokonca drzo prehrýzli vrecia so žrádlom pre kone (nielenže ho s chuťou konzumovali, ale svojimi výkalmi ho aj pre kone – známych prieberčivých labužníkov – pokazili), zavreli sme mačku na noc do skladu. Bol to pravý lovec. Ráno ju našli sýtu a sklad pokrytý mŕtvymi myšami. Potom bol od nich na nejaký čas pokoj. Ani ony nie sú sprosté a pamätajú sa, kde hrozí nebezpečie. Ale táto informácia sa zrejme nededila, vtedajšie myši očividne toho nevedeli veľa o epigenetike. Nové generácie sa znovu odvážili do skladu a do vriec. Mačka niekedy priniesla s hrdosťou ešte živú myš a s pôžitkom ju nechala pred našimi očami kúsok utekať, len aby ju znovu chňapla. Túto hru opakovala dovtedy, kým to úbohá myš od vyčerpania (o strese vtedy nevedeli ani ľudia, ani myši a ani mačky) nevzdala. Potom ju milostivo zožrala. Bola aj mimoriadne plodná. Dvakrát do roka vrhla viacero mačiatok. Potom, čo sme ukojili záujem všetkých priateľov a známych o dobrú mačku, museli sa zvyšné mačence usmrtiť. Túto krutú úlohu prebral väčší chlapec z tretej kolónie. Za jednu väčšiu mincu. Ibaže najprv bolo nutné mačiatka nájsť. Zo začiatku to nebolo také ťažké, ale s vrhmi nachádzala mačka stále lepšie a lepšie skrýše, na povalách, v sene a slame, nad maštaľou a stodolou. Na začiatku som ich ešte pomáhal hľadať, neskôr ale, asi pod vplyvom udalostí, zvíťazil môj súcit. Chlapec z tretej kolónie ich strčil do vreca a hodil do Turca.

Buď množstvo myší v sklade stále stúpalo, alebo sme s mačkou mali súcit, no raz sme z jedného vrhu nechali žiť najkrajšie mačiatko. Kocúrik sa odvďačil tým, že bol dobrým synom svojej matky a chytal myši tak vášnivo ako ona. Ja som bol rád, lebo keď bol mladý, rovnako vášnivo sa so mnou hral. A tak som mal dve mačky. Mal som ich veľmi rád. Lenže keď sme sa po vojne vrátili do vyrabovaného domu, neboli nikde. Neskončili v nejakom koncentráku, ale v ešusoch cez Martin prúdiacich vojakov.

Boli to dobrí lovci, lebo okrem trochy mlieka nedostávali žiadne žrádlo a v dome smeli prenocovať na verande, len keď teplota klesala k -20 °C. Takí prísni sme boli aj k sebe, aj keď pri trošku vyššej teplote. Mali sme ...

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

ÚVOD – PROLÓG

1. PÁTRANIE PO STRATENÝCH A ZACHRÁNENÝCH ŽIVOTOCH – PRIESTOR