Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Tessa Dare: Noc odevzdání

Vydání první

Copyright © 2011 by Eve Ortega

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1889. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Night to Surrender vydaného nakladatelstvím AVON BOOKS, an imprint of HarperCollinsPublishers, USA v roce 2011

Český překlad © 2014 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2014 Jon Paul

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-998-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-999-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Tessa Dare

Noc odevzdání

Ukážka z elektronickej knihy

První kniha

z cyklu Spindle Cove

Poděkování

V první řadě jsem hluboce vděčná svému manželovi a dětem. Mít v rodině spisovatelku určitě není lehké, ale zdá se, že to všichni zvládají za pochodu. Stejně jako personál v naší báječné mateřské školce. Dceři autorky romancí pak už zbývá jen dostát zásadám klasických lekcí o „pokušení“.

Mé editorce Tesse Woodwardové a mé agentce Helen Breitweiserové náleží můj nekonečný vděk za jejich trpělivost, víru a výtečné rady. Jako vždy jsem dlužnicí Courtney Milanové a Amy Baldwinové za jejich přátelství a pomoc. Bren, bez tebe bych tuhle knihu nemohla nikdy dokončit! Díky za to, žes mi naslouchala a že díky tobě byly všechny ty dlouhé dny a večery „v práci“ tak zábavné.

Elysse, Leigh, Jennifer a Jackii vděčím za to, že mi pomohly kritikou a odbornými radami. Bene Townsende, děkuji za to, žes mě provedl všemi úskalími vojenských záležitostí. Díky redaktorkám Eleanor Mikucké a Martě Trachtenbergové za to, jak zachytily všechny moje chyby, a také Kim Castillové, která udržela děj pohromadě. Všichni v Avonu byli skvělí.

Konečně chci poděkovat svým kolegům z kapituly Orange County Chapter of Romance Writers of America. Nemohu tady uvádět všechna jména, ale vy víte, o koho jde. Motto naší kapituly sice je „Jedna ruka sahá dopředu, druhá dozadu,“ ale když jsem psala tuhle knihu, rozhodně jsem cítila, jak mě obě ruce objímají. Mám opravdu štěstí, že patřím do tak velkorysé a talentované skupiny.

Kapitola jedna

Sussex, Anglie

Léto 1813

Bram upřeně hleděl do velkých, tmavých očí. Do očí, v nichž se zračil překvapivý třpyt inteligence. Možná půjde o vzácný exemplář ženského pohlaví, se kterým se dá rozumně mluvit.

„Tak tedy,“ pronesl. „Může to jít po dobrém, nebo to může jít po zlém.“

Tiše zafuněla a odvrátila hlavu. Jako by přestal existovat.

Bram přenesl váhu na zdravou nohu a pocítil bodnutí urážky. Byl podplukovníkem britské armády, měřil víc než metr osmdesát a prý působil impozantně. Jeho významný pohled obvykle stačil, aby potlačil sebemenší náznak neposlušnosti. Nebyl zvyklý na to, že by ho někdo ignoroval.

„Teď poslouchej pozorně.“ Drsně ji zatahal za ucho a výhružně ztlumil hlas. „Jestli víš, co je pro tebe dobré, uděláš, co ti říkám.“

Ačkoliv nepronesla ani slovo, odpověď byla jasná: Můžeš mi klidně políbit ten můj velký chlupatý zadek.

Zpropadená ovce.

„Á, anglický venkov. Tak okouzlující. Tak… voňavý.“ Colin se blížil; odložil svrchní kabát, ušitý nejlepším londýnským krejčím, a brodil se po pás řekou vlny. Kapesníkem si otřel pot z čela a zeptal se: „Nejspíš to neznamená, že se můžeme jednoduše vrátit?“

Před nimi nějaký kluk převrátil ruční vozík naložený ovsem, který se rozsypal po cestě. Vznikl tak švédský stůl, jemuž zjevně nedokázal odolat žádný beran a žádná bahnice v celém Sussexu. Obrovský dav ovcí se strkal a bečel kolem nešťastného mladíčka, cpal se rozsypaným obilím – a překážel v cestě Bramovým povozům.

„Nemůžeme obrátit spřežení?“ zeptal se Colin. „Třeba se to dá obejít, najít jinou cestu.“

Bram ukázal na okolní krajinu. „Není tu jiná cesta.“

Stáli uprostřed hrbolaté prašné pěšiny, která tvořila jakési úzké, klikaté údolíčko. Na jedné straně se zvedala strmá mez zarostlá hlodášem a na druhé straně zhruba deset metrů vřesového porostu dělilo vozovku od strmých, dramatických útesů. A pod nimi – daleko pod nimi – leželo jiskřivě tyrkysové moře. Kdyby byl letní vzduch přiměřeně suchý a jasný a kdyby Bram usilovně mžoural na tenkou, indigovou čáru horizontu, možná by dokonce zahlédl i severní pobřeží Francie.

Tak blízko. Dostane se tam. Dneska ne, ale brzy. Musí tady splnit jeden úkol, a čím dřív to bude, tím dřív se bude moct vrátit ke svému regimentu. Nic ho nezastaví.

Kromě ovcí. U všech hromů. Zdá se, že je zastavily ovce.

Drsný hlas pronesl: „Já se o ně postarám.“

Připojil se k nim Thorne. Bram mžikl pohledem do strany a zpozoroval, jak desátník – chlap jako hora – zvedá k rameni křesadlovou mušketu.

„Nemůžeme je jednoduše postřílet, Thorne.“

Thorne, poslušný jako vždy, spustil zbraň. „Tak mám tedy šavli. Zrovna včera večer jsem ji nabrousil.“

„Podřezat je taky nemůžeme.“

Thorne pokrčil rameny. „Mám hlad.“

Ano, to byl celý Thorne – přímočarý, praktický. Nemilosrdný.

„Všichni máme hlad.“ Bramovi zakručelo v břiše, čímž svá slova potvrdil. „Ale momentálně je naším cílem uvolnit cestu, a mrtvá ovce se odhání hůř než živá. Prostě je budeme muset strkat před sebou.“

Thorne spustil kohoutek pušky, čímž zbraň zajistil, pak se čile rozmáchl a vrazil pažbu do chlupaté plece. „Hni sebou, ty hromské hovado.“

Zvíře popoběhlo pár kroků do kopce, přičemž rozpohybovalo i několik okolních. Dole pod kopcem vozkové pobídli svá spřežení kupředu a pak znovu zatáhli brzdy, aby nepřišli ani o jedinou těžce vybojovanou píď postupu vpřed.

Oba vozy obsahovaly náklad zásob pro Bramův regiment: muškety, střelivo, granáty, vlněné sukno na uniformy a dýmkařskou hlínu. Nešetřil náklady a byl odhodlaný dostat to všechno na kopec. I kdyby to mělo trvat celý den. I když mu bolest projížděla jako rozžhavený pohrabáč při každém kroku od stehna až do holeně. Nadřízení se domnívají, že ještě není dost zdravý, aby mohl převzít velení v poli? Dokáže jim, že se mýlí. Krok za krokem.

„Tohle je absurdní,“ bručel Colin. „Tímhle tempem tam budeme příští úterý.“

„Přestaň mluvit. Začni jednat.“ Bram dloubl do ovce botou a trhl sebou bolestí. Noha už ho tak dost trápila a to poslední, co potřeboval, byly ještě otravné řeči, ale právě ty podědil spolu s otcovými bankovními účty a ostatním majetkem: odpovědnost za svého ničemného bratrance Colina Sandhursta, lorda Payna.

Šťouchl do boku další ovci, výsledkem čehož bylo dotčené zabečení a další několikacentimetrový posun.

„Mám nápad,“ ozval se Colin.

Bram zavrčel. Nepřekvapovalo ho to. Jako lidé si byli on a Colin víceméně cizí. Během těch několika málo let, o něž se překrýval jejich pobyt v Etonu, mladší bratranec ustavičně překypoval nápady. Nápady, kvůli nimž se ocital po kolena v močůvce. Přinejmenším jednou tomu tak bylo doslova.

Colin přejel pronikavým pohledem z Brama na Thornea a zase zpátky. „Táži se vás, pánové. Máme, nebo nemáme k dispozici velké množství střelného prachu?“

„Mír a pokoj je duší našeho společenství.“

Ani ne půl kilometru odtud seděla Susanna Finchová za krajkovými záclonami salonku penzionu U Královnina rubínu, určeného pro urozené mladé dámy. Spolu s ní tu byly nejnovější budoucí obyvatelky penzionu, jistá paní Highwoodová a její tři neprovdané dcery.

„Zde ve Spindle Cove se mladé dámy těší zdravému, posilujícímu ovzduší.“ Susanna ukázala na shluk dam shromážděných u krbu a pilně se zabývajících vyšíváním. „Vidíte? Obrázek dobrého zdraví a ušlechtilé jemnosti.“

Mladé dámy unisono vzhlédly od práce a mírumilovně, skromně se usmály.

Výtečně. Pochvalně jim pokynula.

Za běžných okolností by dámy ze Spindle Cove nikdy nepromarnily tak krásné odpoledne šitím v uzavřené místnosti. Šmejdily by po kraji nebo by se koupaly v mořské zátoce nebo by šplhaly po skalinách. Jenže v takovéhle dny, kdy do vesnice přijely nové návštěvnice, všechny chápaly, že je nutné trochu předstírat spořádanost. Susanna neměla nic proti troše neškodného klamu, pokud šlo o záchranu života nějaké mladé ženy.

„Dáte si ještě čaj?“ otázala se, zatímco přijímala konvici čerstvého nápoje od paní Nicholsové, stárnoucí majitelky ubytovacího zařízení. Kdyby se paní Highwoodové zachtělo zkoumat mladé dámy příliš bedlivě, mohla by si všimnout, že uprostřed vzorníku Kate Taylorové se nalézají mírné galské nemravnosti. Nebo že Violet Winterbottomová nemá v jehle ani navlečenou nit.

Paní Highwoodová popotáhla. Ačkoliv byl den vlahý, energicky se ovívala. „Inu, slečno Finchová, snad to tady může naší Dianě trochu prospět.“ Vrhla pohled na svou nejstarší dceru. „Už jsme byli u všech nejlepších doktorů, vyzkoušeli jsme přemnoho druhů léčby. Dokonce jsem ji vzala i na léčení do Bathu.“

Susanna soucitně přikývla. Podle toho, co zatím pochytila, Diana Highwoodová trpěla od dětství záchvaty mírného astmatu. S vlasy jako len a ostýchavým úsměvem byla nejstarší slečna Highwoodová skutečná kráska. Jen křehké zdraví pozdrželo vstup do společnosti smetánky, kterou by dozajista omráčila. Nicméně Susanna měla silné tušení, že právě to množství doktorů a léčebných kúr způsobuje slečninu neduživost.

Obdařila Dianu přívětivým úsměvem. „Jsem si jistá, že pobyt ve Spindle Cove zdraví slečny Highwoodové velice prospěje. Ostatně že velice prospěje vám všem.“

V posledních letech se Spindle Cove stalo přímořským letoviskem pro určitý typ urozených mladých dam: dam, s nimiž si nikdo nevěděl rady. Byly mezi nimi dívky churavé, skandalistky i zoufalé stydlivky; mladé paničky rozčarované manželstvím a mladé dívky příliš okouzlené nesprávnými muži… Všechny sem přivezli rodiče a poručníci, pro něž představovaly problém, v naději, že mořský vzduch je vyléčí z jejich neduhů.

Jakožto jediná dcera jediného místního urozeného pána se Susanna stala místní hostitelkou jaksi z nedostatku jiných možností. Tyhle rozpačité mladé dámy, s nimiž si nikdo nevěděl rady… Ona věděla, co si s nimi počít. Nebo spíš věděla, co si s nimi nepočít. Žádné „léčebné kúry“ nebyly nutné. Nepotřebovaly doktory, kteří by jim pouštěli žilou, ani představené vyšších dívčích škol, které by do nich ustavičně hučely. Potřebovaly jen místo, kde mohly být samy sebou.

Tím místem bylo Spindle Cove.

Paní Highwoodová horlivě pohybovala vějířem. „Jsem vdova a nemám žádné syny, slečno Finchová. Jedna z mých dcer se musí dobře provdat, a to brzy. Vkládala jsem náramné naděje do Diany, když je tak půvabná. Ale jestli do příští společenské sezony nezesílí…“ Ledabyle mávla vějířem směrem ke své prostřední dceři, která představovala tmavý, obrýlený kontrast oproti svým plavovlasým sestrám. „Nezbude mi než uvést místo ní do společnosti Minervu.“

„Ale Minerva o muže nestojí,“ pronesla malá Charlotte ochotně. „Má radši hlínu a kameny.“

„Tomu se říká geologie,“ ozvala se Minerva. „Je to věda.“

„Je to jistá cesta ke staropanenství, tak to je! Nepřirozené děvče. Seď aspoň rovně.“ Paní Highwoodová vzdychla a ovívala se ještě usilovněji. Susanně sdělila: „Jsem z ní zoufalá, skutečně. Právě proto musí Diana udělat dobrou partii, víte. Umíte si představit Minervu ve společnosti?“

Susanna potlačila úsměv, protože si to uměla představit velmi snadno. Patrně by to připomínalo její vlastní společenský debut. Stejně jako Minerva měla i ona zájmy pro dámu nevhodné a byla terčem často vyjadřovaného zoufalství svých ženských příbuzných. Na plesech bývala tou pihovatou amazonkou v koutě, která by s největší radostí splynula s tapetou, jen kdyby jí to barva vlasů umožňovala.

Pokud šlo o pány, s nimiž se seznámila… ani jednomu se nepodařilo ji uchvátit. Po pravdě řečeno, žádný z nich se o to ani zvlášť nesnažil.

Zaplašila trapné vzpomínky. Tyhle časy už pominuly.

Pohled paní Highwoodové spočinul na knize ležící na rohu stolu. „Těší mě, že máte po ruce Paní Worthingtonovou.“

„Ach, ano,“ opáčila Susanna a sáhla po svazku v modré kůži. „Výtisky Moudrostí paní Worthingtonové najdete po celé vesnici. Je to pro nás velice užitečná kniha.“

„Slyšíš, Minervo? Měla by ses ji naučit zpaměti.“ Když Minerva jen obrátila oči v sloup, paní Highwoodová pokračovala: „Charlotte, hned tu knihu otevři. Přečti nahlas začátek kapitoly dvanáct.“

Charlotte sáhla po knize a otevřela ji, pak si odkašlala a četla nahlas dramatickým hlasem: „Kapitola dvanáct. Nebezpečí nadměrného vzdělání. Intelekt mladé dámy by měl být v každém směru stejný jako její spodní prádlo. Přítomný, neposkvrněný a pro náhodného pozorovatele nepostřehnutelný.“

Paní Highwoodová ji přerušila. „Ano. Přesně tak. Slyš a věř tomu, Minervo. Slyš a věř každičkému slovu. Jak říká slečna Finchová, shledáš tuto knihu velmi užitečnou.“

Susanna ledabyle upila čaje a polkla ho spolu s trpkým soustem rozhořčení. Nebyla nijak vzteklá ani záštiplná. Jakmile ji ale někdo vyprovokoval, musela vynaložit značné úsilí, aby potlačila své vášně.

Tahle kniha ji provokovala nebetyčně.

Moudrosti paní Worthingtonové pro mladé dámy představovaly celosvětový zákaz rozumných dívek, všechny stránky byly přímo napěchované hloupými, škodlivými radami. Susanna by s největší radostí rozdrtila její listy paličkou ve hmoždíři na prach, nasypala do lahvičky označené lebkou a zkříženými hnáty a postavila na nejvyšší polici ve sklepě, hned vedle sušených listů náprstníku a smrtelně jedovatých bobulí rulíku zlomocného.

Místo toho si vytyčila za cíl odstranit z oběhu co nejvíc jejích výtisků. Byla to jakási karanténa. Dřívější obyvatelky penzionu U Královnina rubínu posílaly knihy ze všech koutů Anglie. Člověk nemohl vstoupit do žádné místnosti ve Spindle Cove, aniž by tam nalezl jeden až tři výtisky Moudrostí paní Worthingtonové. A přesně jak Susanna předtím sdělila paní Highwoodové, kniha pro ně byla skutečně velmi užitečná. Měla ideální rozměry jako zarážka proti samovolnému zavírání otevřených oken. Také výtečně posloužila jako zarážka do dveří nebo těžítko. Susanna používala své osobní výtisky k lisování bylin do herbářů. Nebo občas při cvičné střelbě na terč.

Pokynula Charlotte. „Smím?“ Vzala dívce knihu z ruky a zvedla ji do výše. Pak její pomocí s rázným plesk rozmáčkla protivného komára.

S klidným úsměvem odložila knihu na stolek. „Vskutku, velmi užitečná.“

„Vůbec nebudou vědět, co je trefilo.“ Colin podpatkem udusal drn nad první prachovou náloží.

„Nic je netrefí,“ namítl Bram. „Nepoužíváme granáty.“

To poslední, co potřebovali, bylo, aby kolem létaly šrapnely. Nálože, které připravil, byly slepé – střelný prach zabalený do papíru, co natropí jen trochu rámusu a spršku hlíny.

„Víš jistě, že se koně nesplaší?“ zeptal se Colin. Odvíjel kus doutnáku.

„Tohle jsou zvířata vycvičená u kavalerie. Povznesená nad exploze. Zato ovce…“

„… se rozprchnou jako mouchy.“ Colin se uličnicky usmál.

„Předpokládám.“

Bram věděl, že bombardování ovcí je zbrklé, impulzivní a v podstatě dost hloupé, jako všechny bratrancovy nápady z dětství. Určitě existovala lepší, účinnější řešení k odstranění ovčí barikády bez použití střelného prachu.

Jenže čas plynul a Bram už se nemohl dočkat, až postoupí dál, a to v nejednom ohledu. Před osmi měsíci mu olověná kulka proletěla pravým kolenem a roztrhala mu celý život na kusy. Celé měsíce se nemohl hnout z lůžka, dalších několik týdnů kulhal a sténal po chodbách jako duch vlekoucí za sebou okovy. Během rekonvalescence míval Bram někdy pocit, že on sám určitě exploduje.

A teď už byl velmi blízko – pouhý kilometr nebo dva – od Summerfieldu a sira Lewise Finche. Pouhý kilometr až dva od místa, kde se konečně znovu ujme velení. Rozhodně si nenechá zhatit plány stádem žravých ovcí, kterým nejspíš puknou břicha, jestli je od toho ovsa neodeženou.

Pěkný, čistý výbuch – to je přesně to, co momentálně všichni potřebují.

„To stačí,“ zavolal Thorne, který umisťoval poslední nálož na vrchol pahorku. Prodíral se mezi ovcemi zpátky a dodal: „Cesta je celá volná. Viděl jsem dost daleko.“

„Vesnice už je blízko, že ano?“ zeptal se Colin. „Panebože, řekněte, že je tam vesnice.“

„Je tam vesnice,“ odpověděl Bram a balil přitom nespotřebovaný prach. „Viděl jsem ji na mapě. Název se mi přesně nevybavuje.“

„Název je vedlejší,“ prohlásil Colin. „Pokud je tam hospoda a jakás takás společnost. Nenávidím venkov.“

Thorne řekl: „Vesnici jsem viděl. Hned za tím kopcem.“

„Nevypadala nijak půvabně, co?“ Colin zvedl jedno obočí a sáhl po křesadlu. „Vadilo by mi, kdyby byla půvabná. Potrpím si na pěkně vlhké, špinavé vesnice, co jsou jako vřed plný neřestí. Ze zdravého života mi naskakuje husí kůže.“

Desátník ho obdařil kamenným pohledem. „Půvabná mi nepřipadala, Vaše Lordstvo.“

„Ano. To vidím,“ zamumlal Colin. Škrtl pazourkem a zapálil doutnák. „To je dobře.“

„Slečno Finchová, to je ale půvabná vesnička.“ Diana Highwoodová spínala ruce.

„Nám tak připadá.“ Susanna se skromným úsměvem vedla své hosty na náves. „Tady máme kostel svaté Uršuly – cennou ukázku středověké architektury. Samozřejmě, i sama náves je líbezná.“ Zdržela se, aby neukázala na travnatý ovál, kde hrávaly kriket a pétanque, a hbitě otáčela paní Highwoodovou tak, aby nespatřila pár nohou v punčochách houpající se z koruny jednoho stromu.

„Podívejte se tam nahoru.“ Ukázala ke změti kamenných oblouků a vížek, zdobící skalnatý útes. „To jsou trosky hradu Rycliff. Je to výtečné místo k malování a kreslení.“

„Ach, to je dokonale romantické,“ vzdychla Charlotte.

„Vypadají vlhce,“ prohlásila paní Highwoodová.

„To vůbec ne. Za měsíc se na hradě bude konat naše letniční slavnost. Přijedou rodiny z deseti farností, některé až z Eastbourne. My dámy se nastrojíme do středověkých úborů a můj otec uspořádá výstavu pro místní děti. On sbírá stará brnění, víte. Mimo jiné.“

„Jaký rozkošný nápad,“ poznamenala Diana.

„Je to nejvýznamnější událost našeho léta.“

Minerva se zadívala na útesy. „Jaké je složení těch skal? Jsou z pískovce nebo z křídy?“

„Ehm… z pískovce, myslím.“ Susanna nasměrovala jejich pozornost k průčelí domu s červenými okenicemi na druhé straně silnice. Široké truhlíky v oknech přetékaly květy a ve vánku se nehlasně pohupoval vývěsní štít se zlatým nápisem. „A tamhle je čajovna. Pan Fosbury, majitel, dělá dorty a zákusky, které mohou konkurovat kdejakému londýnskému cukrářství.“

„Dorty?“ Paní Highwoodová nepříjemným způsobem sevřela rty. „Doufám, že neholdujete přesmíru sladkostem.“

„Kdepak,“ lhala Susanna. „Takřka vůbec.“

„Diana má přísně zakázáno mlsat. A tahle,“ – ukázala na Minervu – „má sklony k buclatosti, obávám se.“

Po matčině pokárání Minerva sklopila pohled k zemi, jako by soustředěně studovala oblázky pod svýma nohama. Nebo jako by prosila zem, aby se rozestoupila a celou ji spolkla.

„Minervo,“ vyštěkla matka. „Narovnej se.“

Susanna objala mladou ženu kolem ramen, jako by ji chtěla zaštítit. „Máme tu nejslunečnější podnebí v celé Anglii, zmínila jsem se o tom? Pošta jezdí dvakrát týdně. Mohu vám nabídnout obchůzku po obchodech?“

„Po obchodech? Vidím jen jeden.“

„No, ano. Je tu jen jeden. Ale nám to stačí, víte. V Brightově obchodě smíšeným zbožím se najde všechno, co si mladá dáma může potřebovat zakoupit.“

Paní Highwoodová se rozhlížela ulicí. „Kde je doktor? Diana musí mít stále nablízku doktora, aby jí pustil žilou, když dostane záchvat.“

Susanna sebou trhla. Žádný div, že se Diana nikdy zcela neuzdravila. Taková zbytečná, děsivá praktika, to pouštění žilou! „Léčba“, která spíš život odčerpá, než uchová, a Susanna sama ji sotva přežila. Ze zvyku si upravila rukavice, sahající až k loktům. Jejich švy škrábly o dávno zhojené jizvy pod nimi.

„V sousedním městečku je chirurg,“ řekla. Chirurg, kterého by nepustila ani k dobytku, natožpak k mladé dámě. „Tady ve vesnici máme velmi zdatného apatykáře.“ Doufala, že se paní nebude vyptávat na podrobnosti.

„A co muži?“ zeptala se paní Highwoodová.

„Muži?“ opakovala po ní Susanna. „Co je s nimi?“

„Když tu pobývá tolik neprovdaných dam, nejste zaplaveny lovci věna? V Bathu se to jimi jen hemžilo, všichni šli po věnu naší Diany. Copak by si mohla vzít nějakého třetího syna s medovými řečmi?“

„To rozhodně ne, paní Highwoodová.“ V tomto bodě se Susanna nemusela přetvařovat. „Nejsou tu žádní zadlužení zhýralci ani ctižádostiví důstojníci. Po pravdě řečeno, ve Spindle Cove je celkově velmi málo mužů. Kromě mého otce jen řemeslníci a sloužící.“

„Já prostě nevím.“ Paní Highwoodová vzdychla a ještě jednou se rozhlédla po vesnici. „Je to všechno dost obyčejné, že? Moje sestřenka, lady Agatha, mi vyprávěla o nějakých nových lázních v Kentu. Minerální koupele, očistné kúry. Její Milost pěje ódy na tamní rtuťovou kúru.“

Susanně se zvedl žaludek. Jestli Diana Highwoodová skončí v takových lázních, může to opravdu znamenat její konec. „Prosím, paní Highwoodová. Člověk nesmí podceňovat zdravotní prospěšnost prostého mořského vzduchu a slunce.“

Charlotte odtrhla pohled od hradní zříceniny jen na tak dlouho, aby zaprosila: „Nech nás tady, mamá. Chci se zúčastnit té letniční slavnosti.“

„Mám za to, že už teď je mi líp,“ nadechla se Diana zhluboka.

Susanna odstoupila od Minervy k úzkostlivé matriarše. Paní Highwoodová byla sice pomýlená a přepjatá, ale očividně milovala své dcery a na srdci jí ležel jen jejich zájem. Potřebuje jen trochu ujistit, že dělá správnou věc.

Inu, tohle ujištění jí Susanna může upřímně a pravdivě poskytnout. Všechny tři sestry Highwoodovy zdejší pobyt potřebují. Diana si potřebuje odpočinout od šarlatánských léčebných kúr. Minerva potřebuje možnost věnovat se beztrestně vlastním zájmům. Malá Charlotte potřebuje jen místo, kde může být dívkou a procvičit si rostoucí nohy i představivost.

A Susanna potřebovala Highwoodovy z důvodů, které se nedaly snadno vysvětlit. Nemohla vrátit čas a odčinit nešťastné události z vlastního mládí. Mohla však pomoci ušetřit jiné mladé dámy téhož utrpení, a to bylo skoro stejně dobré.

„Důvěřujte mi, paní Highwoodová,“ uchopila ženu za ruku. „Spindle Cove je ideální místo pro letní prázdniny vašich dcer. Věřte mi, že zde budou zdravé, spokojené a zcela v bezpečí.“

Buuuum. Vzduch proťal vzdálený výbuch, až se Susanně zachvěla žebra.

Paní Highwoodová si rukou v rukavičce přitiskla čepec k hlavě. „Proboha. Nebyl to nějaký výbuch?“

Safra, safra, safra. A všechno to šlo tak dobře.

„Slečno Finchová, právě jste tvrdila, že je tu bezpečno.“

„Ach, to také je.“ Susanna je obdařila co nejvíc uklidňujícím, konejšivým úsměvem. „To také je. Nepochybně je to jen dělový signál z nějaké lodi v průlivu.“

Věděla velmi dobře, že to není žádná loď. Ten výbuch mohl být jedině otcovým dílem. Svého času býval sir Lewis Finch slavným novátorem střelných zbraní a dělostřelectva. Přínosem britské armádě si vysloužil uznání, vliv a značné jmění. Ale po těch incidentech s experimentálním dělem Susanně slíbil, že zkoušek v terénu zanechá.

Slíbil to.

Jak se ubíraly po cestě dál, rozezněl se vzduchem podivný, tlumený rachot.

„Co je to za hluk?“ zeptala se Diana.

Susanna předstírala nevinnost. „Jaký hluk?“

„Tenhle hluk,“ opáčila paní Highwoodová.

Rachot sílil každou vteřinou. Dlažební kameny se jí rozvibrovaly pod vysokými podpatky střevíčků. Paní Highwoodová pevně zavřela oči a tlumeně, truchlivě zaúpěla.

„Aha, tenhle hluk,“ pronesla Susanna lehkovážně a hnala přitom Highwoodovy přes ulici. Kdyby je tak mohla dostat někam pod střechu… „S tímhle hlukem si nemusíte dělat starosti. Slýcháme ho tady každou chvíli. Rozmar počasí.“

„To nemůže být hrom,“ prohlásila Minerva.

„Ne. Ne, není to hrom. Je to… atmosférický jev, způsobovaný občasnými poryvy…“

„Ovce!“ vykřikla Charlotte a ukázala prstem na silnici.

Stádo zběsilých huňatých zvířat se vyřítilo skrz prastarou kamennou bránu a hrnulo se do vesnice; ovce mířily po cestě rovnou na ně.

„Ach, ano,“ zamumlala Susanna. „Přesně tak. Občasnými poryvy ovcí.“

Spěšně vedla své hosty přes ulici; schoulily se ve vchodu do obchodu smíšeným zbožím, zatímco je zpanikařené ovce míjely. Sborové poplašené bečení ji bolelo v uších.

Jestli si otec něco udělal, zabije ho.

„Není důvod ke znepokojení,“ přehlušoval Susannin hlas okolní lomoz. „Život na venkově má své zvláštní kouzlo. Slečno Highwoodová, je vaše dýchání v pořádku?“

Diana přikývla. „Je to dobré, děkuji.“

„Omluvily byste mě tedy laskavě, prosím?“

Aniž čekala na odpověď, podkasala si Susanna sukni a jako šílená vyběhla po silnici, přičemž se proplétala mezi několika opozdilými ovcemi a mířila rovnou za vesnici. Trvalo to jen pár vteřin. Vesnice byla koneckonců velmi malá.

Než aby se ubírala delší, klikatou cestou kolem kopce, vyšplhala na něj. Když se přiblížila k vrcholu, větřík k ní zanesl několik opožděných pramínků kouře a chumáčů vlny. Navzdory těmto zlověstným znamením zdolala kopec a nalezla tam scenerii, která se ničím nepodobala žádnému z otcových dělostřeleckých testů. Dole na úpatí cesty uvízly na cestě dva valníky. Když přimhouřila oči, dokázala rozeznat postavy hemžící se kolem stojících povozů. Vysoké, mužské postavy. Nebyli mezi nimi žádní malí, podsadití, proplešatělí pánové.

Žádný z nich nemohl být papá.

S úlevou nabrala do plic čpavý vzduch prosycený střelným prachem. Když se takto zbavila břemene strachu, zmocnila se jí zvědavost. Se zaujetím se vydala dolů po svahu zarostlém vřesem, až stanula na úzké, hrbolaté cestě. Postavy mužů v dálce se přestaly pohybovat. Všimli si jí.

Zastínila si oči jednou rukou a usilovně upírala zrak na muže, snažila se určit jejich totožnost. Jeden z nich měl na sobě důstojnický kabát. Další neměl vůbec žádný kabát. Jak se k nim blížila, muž bez kabátu začal energicky mávat. Vánek k ní nesl výkřiky. Susanna svraštila čelo a pokračovala blíž k nim, aby lépe slyšela.

„Počkat! Slečno, nechoďte…!“

Bum.

Neviditelná síla ji srazila a vymrštila stranou, úplně ji smetla ze silnice. Ramenem napřed vletěla do vysoké trávy, povalena na bok nějakou útočící bestií.

Útočící bestií v humrově rudém suknu.

Společně se odkutáleli ze silnice, nárazy tlumily lokty a kolena. Susanně zadrkotaly zuby a silně se kousla do jazyka. Trhání látky a chladný vzduch jí sáhl po stehně daleko výš, než kam by se měl dobře vychovaný vánek odvažovat.

Když se přestali kutálet, shledala, že ji drží na zemi jakási obrovská, funící tíha. A probodává ji upřeným zeleným pohledem.

„C…?“ Otázka jí uvízla v hrdle.

Buuum, odpověděl svět.

Susanna přikrčila hlavu, schovala ji pod ochranu toho, v čem rozeznala důstojnický kabát. Do tváře se jí zaryl mosazný knoflík. Mužův trup vytvořil ochranný štít, když se na oba snesla sprška drnů. Cítila z něj whisky a střelný prach.

Koniec ukážky

Table of Contents

copyright

titul

Poděkování

Kapitola jedna