Joe Hill

NA PLNÝ PLYN

Copyright © 2019 by Joe Hill

Published by arrangement with William Morrow,

an imprint of HarperCollins Publishers.

Translation © Adéla Bartlová, 2020

Original English title: FULL THROTTLE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-326-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-327-0 (mobi)

Věnováno Ryanu Kingovi, který rád sní.

Mám tě rád.

ÚVOD

A KDO JE VÁŠ OTEC?

Každý večer jsme měli novou příšeru.

Měl jsem jednu knížku, kterou jsem zbožňoval: Bring On the Bad Guys. Velká, poctivě tlustá brožovaná sbírka komiksových příběhů, ve kterých – jak jste asi uhodli z názvu – nešlo zrovna o hrdiny. Byly to příběhy o těch nejhorších z nejhorších, o děsivých psychopatech se jmény jako Abomination a neméně odpornými tvářemi.

Táta mi každý večer musel tu knihu číst. Neměl na vybranou. Měli jsme podobnou dohodu jako Šeherezáda a král: kdyby mi nečetl, nezůstal bych v posteli. Tajně bych vylezl zpod přikrývky s motivy z filmu Impérium vrací úder a coural po domě v pyžamu se Spider-Manem, s palcem v puse a ušmudlanou dekou přehozenou přes rameno. Když mě to chytlo, toulal jsem se celou noc. Táta mi musel číst, až jsem sotva držel oči otevřené, a i tak mohl utéct, jedině když řekl, že si jde zakouřit a hned se vrátí.

(Máma tvrdí, že jsem trpěl nespavostí kvůli traumatu. V pěti letech jsem dostal lopatou na sníh do obličeje a strávil jsem noc v nemocnici. V době lávových lamp, chlupatých koberců a kouření v letadlech neměli rodiče dovoleno zůstávat se svými dětmi přes noc v nemocnici. Prý jsem se tam uprostřed noci probudil, a protože jsem je nemohl najít, pokusil jsem se utéct. Sestry mě chytily polonahého na chodbě, strčily mě do postýlky a uvázaly přes ni síť, abych se nedostal ven. Ječel jsem, dokud jsem nepřišel o hlas. Je to tak úžasně strašlivá a gotická historka, že podle mého názoru musíme uznat její pravdivost. Jen doufám, že postýlka byla černá a zrezivělá a jedna ze sester mi pošeptala: „Děláme to pro tvé dobro, Damiene!“)

Miloval jsem nelidi z Bring On the Bad Guys: dementní tvory, kteří vykřikovali absurdní požadavky, zuřili, pokud nedosáhli svého, jedli rukama a rádi kousali své nepřátele. Pochopitelně. Bylo mi šest. Měl jsem s nimi hodně společného.

Táta mi komiksy četl a prstem přejížděl z obrázku na obrázek, abych svým unaveným zrakem mohl příběhy sledovat. Kdybyste se mě zeptali, jaký hlas měl kapitán Amerika, řekl bych vám to: měl hlas jako můj táta. Stejně tak hrozivý Dormammu. Nebo neviditelná žena Sue Richards – ta zněla jako můj táta imitující ženský hlas.

Všichni do jednoho prostě byli můj táta.

+ + +

Většina synů se dělí na dva druhy.

Jeden se dívá na svého tátu a říká si: Já toho zkurvysyna nenávidím a přísahám, že nikdy nebudu jako on.

Ten druhý chce být jako jeho otec: stejně svobodný, laskavý a spokojený se svým životem. Takový kluk se nebojí, že bude svými slovy a činy připomínat otce. Bojí se, že se mu nedokáže vyrovnat.

Řekl bych, že právě ten první je nejvíc ztracený v otcově stínu. Na první pohled to možná vypadá jako paradox. Podíval se přece na něj a rozhodl se, že poběží na opačnou stranu, a to co nejrychleji a nejdál. Jak daleko musíte utéct od svého otce, abyste byli konečně volní?

Přesto tenhle syn na každé životní křižovatce zjišťuje, že otec stojí přímo za ním: na prvním rande, na svatbě, na pracovním pohovoru. Každé rozhodnutí je porovnáváno s tátovým příkladem, aby syn mohl udělat opak..., a tak pokřivený vztah stále trvá, i když spolu syn s otcem třeba dlouhá léta nepromluvili. Syn pořád utíká, a stejně se nikdy nikam nedostane.

Druhý syn přikyvuje, kdykoliv slyší citát Johna Donna – jsme sotva stínem, který náš otec vrhá za poledního slunce –, a říká si, no, však je to pravda, sakra. Měl štěstí – obrovské, nespravedlivé, přihlouplé štěstí. Smí být svobodným mužem, protože takový byl i jeho otec. Otec ve skutečnosti nevrhá vůbec žádný stín. Místo toho je zdrojem světla, nástrojem, který o něco jasněji ozařuje krajinu, aby syn lépe nalezl svou vlastní cestu.

Snažím se nezapomínat, jaké mám štěstí.

+ + +

Dnes bereme jako samozřejmost, že když se nám líbí film, můžeme ho kdykoliv vidět znovu. Najdeme ho na Netflixu, koupíme na iTunes nebo se plácneme přes kapsu za krabicové balení DVD se všemi bonusy.

Jenže asi tak do roku 1980 jste film, na kterém jste byli v kině, pravděpodobně nikdy neviděli podruhé, pokud se neobjevil v televizi. Mohli jste ho znovu sledovat jen ve vzpomínkách, které jsou formátem zrádným, nehmotným, ačkoliv ne zase úplně bez výhod. Nejeden film vypadá mnohem lépe, je-li sledován v podobě rozmazaných vzpomínek.

Když mi bylo deset, táta přinesl domů přehrávač na laserdisky, předchůdce moderního DVD přehrávače. Koupil také tři filmy: Čelisti, Duel a Blízká setkání třetího druhu. Filmy byly nahrané na velkých třpytivých plackách, které matně připomínaly smrtící disky, jimiž se oháněl Jeff Bridges v Tronovi. Každé to duhově lesklé kolo mělo na každé straně dvacet minut filmu. Když dvacetiminutový segment skončil, táta musel vstát a disk otočit.

Celé léto jsme se dívali na Čelisti, Duel a Blízká setkání třetího druhu. Pořád dokolečka. Disky se nám pomíchaly: dvacet minut jsme sledovali, jak Richard Dreyfus šplhá po prašných svazích Ďáblovy věže, aby se dostal k mimozemským světlům na nebi, potom Robert Shaw dvacet minut bojoval se žralokem, až skončil překousnutý vejpůl. Nakonec ty kousky přestaly být součástmi konkrétního příběhu a slily se v jednu chaotickou změť, v divoce sešívanou story o šílených mužích, kteří se ze všech sil snaží uniknout neúnavným predátorům a prosí o záchranu nebe plné hvězd.

Když jsem se šel to léto koupat, předpokládal jsem, že až se ponořím pod hladinu jezera a otevřu oči, uvidím, jak se na mě z temnoty řítí velký bílý žralok. Nejednou jsem pod vodou slyšel sám sebe, jak křičím. Když jsem vešel do svého pokoje, napůl jsem očekával, že mé hračky nadpřirozeně oživnou, poháněny energií z kolem letícího UFO.

A pokaždé, když jsem s tátou někam jel, hráli jsme si na Duel.

Duel, natočený tehdy sotva dvacetiletým Stevenem Spielbergem, byl o zcela obyčejném chlápkovi z Plymouthu (hraje ho Dennis Weaver), který zděšeně ujíždí kalifornskou pouští, pronásledován bezejmenným a neznámým řidičem v burácející cisterně. Byl to (a stále je) sluncem spalovaný horor jako od Hitchcocka, a také pěkně vyleštěná ukázka režisérova bezedného potenciálu.

Když jsme s tátou někam jeli, předstírali jsme, že za námi jede ten náklaďák. Když do nás imaginární náklaďák zezadu narazil, táta dupnul na plyn, aby to vypadalo, jako by nás hodil dopředu nebo ke straně. Já jsem sebou házel na sedadle spolujezdce a ječel jsem. Pás jsem samozřejmě neměl. Bylo to v roce 1982, možná 1983? Na sedadle mezi námi stálo balení šesti plechovek s pivem – a když táta jedno pivo dopil, prázdná plechovka letěla z okna spolu s jeho cigaretou.

Nakonec nás cisterna rozmačkala a táta začal křičet a vyluzovat kvílivé zvuky a kličkoval po silnici ze strany na stranu, jako že jsme mrtví. Klidně řídil celou minutu s vyplazeným jazykem a brýlemi posunutými nakřivo, aby bylo jasné, že ho náklaďák pořádně zmasakroval. Společná smrt otce a syna v automobilu zničeném ďábelským náklaďákem vezoucím zlo byla pokaždé bombastická zábava.

+ + +

Táta mi četl o Green Goblinovi, ale máma mi četla Narnii. Její hlas byl (je) uklidňující jako první sníh. Předčítala mi o zradě a krutých vraždách se stejnou trpělivou jistotou, s jakou četla o vzkříšení a spasení. Není pobožná, ale když čte, máte trochu pocit, jako by vás vedli do vznosné, světlem zalité gotické katedrály, kde kolem sebe máte spoustu prostoru.

Vzpomínám si, jak Aslan ležel mrtvý na kameni a myši ohlodávaly provazy, jimiž bylo spoutané jeho tělo. Myslím, že se to stalo základem mého smyslu pro spořádanost. Žít spořádaný život znamená nebýt nic víc než myš ohlodávající provaz. Jedna myš moc nezmůže, ale když nás bude dost, osvobodíme možná něco, co nás ochrání před nejhorším. Možná nás to dokonce zachrání před námi samými.

Také stále věřím, že knihy fungují na podobných principech jako kouzelné skříňky. Vlezete si do toho malého prostoru a druhou stranou vyjdete do obrovského tajného světa, děsivějšího a zároveň úžasnějšího, než je ten váš.

+ + +

Moji rodiče nezůstali jen u čtení – také psali a byli v tom oba velmi dobří. Můj táta měl takový úspěch, že ho dali na titulku magazínu Time. Dvakrát! Říkali o něm, že je král hororu. Alfred Hitchcock už byl tou dobou mrtvý, takže někdo to po něm musel převzít. Tátovi to nevadilo. Být králem hororu se vyplácelo.

Režiséry tátovy nápady vzrušovaly a producenty zase vzrušovaly peníze, proto se podle mnoha knih natočily filmy. Táta se spřátelil se slavným nezávislým filmařem Georgem A. Romerem. Romero byl takový ten rozcuchaný rebel, který svým filmem Noc oživlých mrtvol v podstatě vynalezl zombie apokalypsu, ale protože si na ni zapomněl dát copyright, nijak na ní nezbohatl. Autoři Živých mrtvých budou Romerovi navěky vděční za to, že byl tak dobrý v režírování a tak špatný v ochraně svých autorských práv.

George Romero a můj táta zbožňovali stejné komiksy: ty odporné a krvavé, které vycházely v padesátých letech, než se banda senátorů a psychiatrů usnesla, že je potřeba udělat dětství zase nudné. Tales from the Crypt, The Vaults of Horror, The Haunt of Fear.

Romero a můj táta se rozhodli, že spolu natočí film – Creepshow –, který bude jako jeden z těch hororových komiksů, akorát pohyblivý. Táta si v něm dokonce zahrál roli muže, který se nakazí mimozemským patogenem a začne se měnit v rostlinu. Natáčelo se v Pittsburghu a táta asi nechtěl být sám, tak mě vzal s sebou a nakonec mě do toho filmu šoupli taky. Hrál jsem kluka, který zavraždí svého otce pomocí voodoo panenky, protože mu sebral jeho komiksy. Mým filmovým tátou je Tom Atkins, ve skutečném životě tak přátelský a milý člověk, že byste ho určitě nechtěli zavraždit.

Film byl plný pořádně hnusných záběrů: oddělená hlava, tělo roztržené vedví záplavou švábů, oživlá mrtvola vylézající ze země. Romero najal jako maskéra krvavého umělce Toma Saviniho, mistra hnusu, který vymyslel zombies pro Úsvit mrtvých.

Savini nosil černou koženou motorkářskou bundu a motorkářské boty. Měl satanskou bradku a klenuté obočí à la Spock. Police v jeho karavanu byla plná knih s fotkami z pitev. Při natáčení Creepshow nakonec zastal dvě profese: líčil herce a hlídal mě. Celý týden jsem tábořil v jeho karavanu a díval jsem se, jak maluje rány a tvaruje drápy. Byl první rocková hvězda, kterou jsem poznal. Všechno, co řekl, bylo vtipné a kupodivu i pravdivé. Byl ve Vietnamu a vyprávěl mi, že je hrdý na to, čeho tam dosáhl: nenechat se zabít. Práci na filmech s vraždami pokládal za něco jako terapii, akorát že za to dostával zaplaceno.

Díval jsem se, jak mění mého tátu v zarostlou příšeru. Na obočí mu nalepil mech, na ruce mu připevnil husté houští, na jazyk mu dal umělecký drn trávy. Půlku týdne jsem neměl tátu, ale zahradu s očima. V mých vzpomínkách je cítit vlhkou zemí pod hromadou podzimního listí, ale to je zřejmě jen dílo mé představivosti.

Tom Atkins mi musel dát předstíranou facku a Savini mi pak na levou tvář namaloval modřinu ve tvaru dlaně. Ten den se natáčelo až do noci, a když jsme odcházeli z placu, měl jsem hlad jako vlk. Táta mě vzal do nedalekého McDonald’s. Byl jsem přetažený a protivný, pořád jsem nadskakoval a ječel jsem, že chci čokoládový koktejl, že mi slíbil čokoládový koktejl. V určitou chvíli si otec uvědomil, že na nás půlka přítomných zaměstnanců zírá ustaranými a obviňujícími pohledy. Měl jsem pořád na tváři tu falešnou modřinu a táta mi v jednu hodinu v noci kupoval koktejl, protože... Jako úplatek, abych ho nenahlásil za týrání? Vypadl odtamtud, než někdo mohl zavolat sociálku, a do McDonald’s jsme znovu šli až poté, co jsme odjeli z Pittsburghu.

V době, kdy jsme mířili domů, jsem už věděl dvě věci. Za prvé, že jako herec pravděpodobně nemám budoucnost, a můj otec také ne (promiň, tati). Za druhé, i když jsem neuměl hrát, ani kdyby na tom závisel můj život, ve skutečnosti jsem tam našel své poslání. Strávil jsem sedm nabitých dní sledováním Toma Saviniho, jak umělecky vraždí lidi a vynalézá nezapomenutelné zdeformované příšery, a chtěl jsem to také dělat.

A nakonec to dělám.

Čímž se dostávám k tomu, co jsem chtěl tímto úvodem říct: dítě má jen dva rodiče, ale když máte to štěstí, že se můžete živit uměním, nakonec získáte těch matek a otců několik. Když se někdo zeptá spisovatele: „A kdo je váš otec?“, jediná upřímná odpověď zní: „To je složité.“

Na střední jsem znal sportovce, kteří přečetli každé číslo Sports Illustrated od první strany až po poslední, a rockery, kteří studovali každé vydání Rolling Stonu, jako zbožný člověk studuje bibli. Já jsem čtyři roky četl magazín Fangoria. Fangoria, pro znalce Fango, byl časopis věnovaný krvákům, jako jsou Věc Johna Carpentera, Shocker Wese Cravena, a také nemálo filmů se jménem Stephen King v titulcích. V každém Fangu byl uprostřed plakát stejně jako v Playboyi, ale místo holky s rozhozenýma nohama jste tam našli rozhozeného psychopata se sekerou v něčí hlavě.

Fango byl můj manuál k veledůležitým sociopolitickým debatám osmdesátých let, například: nebyl Freddy Krueger až příliš vtipný? Jaký je nejodpornější film všech dob? A především, bude někdy natočena lepší, ohavnější a příšernější transformace ve vlkodlaka než v Americkém vlkodlakovi v Londýně? (Odpověď na první dvě otázky je k diskuzi – odpověď na tu třetí zní jednoduše ne.)

Bylo prakticky nemožné mě vyděsit, ale Americký vlkodlak zvládl aspoň druhou nejlepší věc: vzbudil ve mně pocit hrůzyplné vděčnosti. Přišlo mi, že film uchopil do své chlupaté pazoury myšlenku, jež se skrývá pod povrchem všech opravdu skvělých hororových příběhů: totiž, že být lidskou bytostí znamená být turistou v chladné, nepřátelské a neznámé zemi. Jako všichni turisté i my doufáme v bezstarostnou chvilku: trochu smíchu, malé dobrodružství, špetku fyzické lásky. Je však snadné ztratit se. Den uběhne tak rychle, správná cesta se špatně hledá a ve tmě se skrývají zubaté příšery. Abychom přežili, možná budeme také muset vycenit zuby.

Přibližně ve stejné době, kdy jsem začal číst Fangorii, jsem začal také psát. Psal jsem denně. Připadalo mi to jako běžná věc. Koneckonců, když jsem přišel ze školy a vešel jsem do domu, matka vždycky seděla u svého rajčatově červeného psacího stroje IBM Selectric a psala. Táta také psal, sehnutý k obrazovce textového procesoru Wang, nejfuturističtější věci, kterou jsme přinesli domů od dob diskového přehrávače. Obrazovka měla nejčernější barvu ze všech černých barev a slova tvořila zelená písmena odstínu toxického záření ze sci-fi filmů. U večeře se mluvilo o fantazii, o postavách, prostředí, zápletkách a výjevech. Sledoval jsem své rodiče při práci, poslouchal jsem jejich rozhovory a dospěl jsem k logickému závěru: když si každý den na pár hodin někam sednete a vymýšlíte příběhy, dříve nebo později vám za to někdo zaplatí fůru peněz. Což, jak se ukázalo, byla pravda.

Když si vygooglujete „jak napsat knihu“, dostanete milion výsledků, ale prozradím vám špinavé tajemství: je to pouhá matematika. Není to ani těžká matematika, jen sčítání z první třídy. Každý den napište tři stránky. Za sto dní budete mít tři sta stran. Napište pod ně „konec“. Hotovo.

První knihu jsem napsal, když mi bylo čtrnáct. Jmenovala se Midnight Eats a byla o soukromé škole, kde postarší dámy z jídelny porcovaly studenty a podávaly je ostatním k obědu. Říká se, že jste to, co jíte – já jsem pojedl Fango a napsal jsem literární verzi hororového béčka určeného přímo na video.

Myslím, že se nikomu nepodařilo přečíst ten výtvor až do konce, možná s výjimkou mé matky. Jak jsem řekl, psaní knihy je prostě matematika. Napsat dobrou knihu je ovšem něco úplně jiného.

+ + +

Chtěl jsem se vyučit svému řemeslu a žil jsem pod jednou střechou ne s jedním, ale rovnou se dvěma vynikajícími spisovateli – nemluvě o autorech všeho druhu, kteří k nám snad obden chodili na návštěvu. Na West Broadway 47 v Bangoru v Maine sídlila nejlepší tajná spisovatelská škola na světě, ale pro mě jí byla škoda, a to ze dvou dobrých důvodů: neposlouchal jsem, co mi kdo říká, a byl jsem velmi špatný student. Alenka si poté, co se ztratí v zemi za zrcadlem, všimne, že často dává sama sobě dobré rady, ale málokdy se jimi řídí. Rozumím jí. Jako dítě jsem vyslechl spoustu skvělých rad a vůbec jsem se jimi neřídil.

Někteří lidé se učí vizuálně, někteří dokážou získat mnoho užitečných informací z diskuze ve třídě. Já jsem se všechno, co vím o psaní příběhů, naučil z knih. Můj mozek rozhovory nestíhá, ale slova na stránce na mě počkají. Knihy mají trpělivost s těmi, kteří se učí pomalu. Okolní svět ne.

Rodiče věděli, že rád píšu, chtěli, abych měl úspěch, a také chápali, že snažit se mi něco vysvětlit je občas stejné jako mluvit na psa. Náš korgi Marlowe rozuměl několika důležitým slovům, například „procházka“ nebo „žrádlo“, ale to bylo asi tak všechno. Nemůžu tvrdit, že bych na tom byl výrazně lépe. Naši mi proto koupili dvě knihy.

Máma mi dala Zen a umění psát od Raye Bradburyho, a přestože je to kniha plná skvělých nápadů, jak probudit svou kreativitu, nejvíc mě zaujalo, jak byla napsaná. Bradburyho věty práskaly jako řada petard vybuchujících za horké červencové noci. Při objevení Bradburyho jsem se cítil trochu jako Dorotka, která v Čaroději ze země Oz vykročí ze stodoly do světa na druhé straně duhy – jako bych vyšel z černobílé místnosti do krajiny, kde je všechno v technicolorových barvách. Forma mi ukázala víc než obsah.

Musím přiznat, že dnes mi Bradburyho věty přijdou trochu překombinované (ne každý řádek musí být jako klaun, který jede na jednokolce a žongluje u toho s pochodněmi). Ve čtrnácti jsem ale potřeboval někoho, kdo by mi ukázal výbušnou sílu dobře sestavené a kreativní věty. Po Zenu a umění psát jsem nějakou dobu nečetl nikoho jiného než Bradburyho: Pampeliškové víno, 451 stupňů Fahrenheita a ze všeho nejlepší knihu Tudy přijde něco zlého. Miloval jsem Darkovu pouť plnou šílených atrakcí, jež měnily skutečnost, především pak ohavný kolotoč uprostřed, který během jízdy proměňoval děti ve starce. Také jsem četl Bradburyho krátké povídky – ty, které zná každý –, mistrovsky podivné kousky, které přečtete za necelých deset minut a pak už je nikdy nezapomenete. Například „Zvuk hromu“ o lovcích, kteří draze zaplatí za možnost zastřílet si na dinosaury. Nebo co takový „Fog Horn“, Bradburyho příběh o prehistorickém tvorovi, který se zamiluje do majáku? Jeho tvorba byla geniální, oslnivá a jakoby napsaná zcela bez námahy, a já jsem se neustále vracel k Zenu a umění psát, abych odhalil, jak to udělal. Bradbury opravdu měl pro spisovatelského učně pár spolehlivých praktických nástrojů. Jedním z nich bylo cvičení, při kterém jste psali seznamy podstatných jmen, abyste vytvořili nápady na příběhy. Jeho variaci používám dodnes (předělal jsem si ho na svou vlastní hru, jíž říkám „prezentace ve výtahu“).

Otec mi dal knihu Telling Lies for Fun and Profit od Lawrence Blocka, sbírku autorových návodných sloupků napsaných pro Writer’s Digest. Pořád ji mám. Výtisk od táty jsem upustil do vany, takže je nafouknutý a zvlněný, a tam, kde jsem si podtrhal celé dlouhé pasáže, se rozmazal inkoust, ale má pro mě stejnou cenu jako podepsané první vydání Faulknera. Od Blocka jsem se naučil, že psaní je řemeslo jako každé jiné, třeba tesařství. Aby ho demystifikoval, zaměřoval se na drobné detaily, například: jaká je vhodná první věta? Kde je hranice příliš mnoha podrobností? Proč některé šokující závěry fungují, a jiné jsou, upřímně řečeno, na prd?

A také, což mi přišlo zvlášť fascinující: jaké jsou výhody psaní pod pseudonymem?

Block byl s pseudonymy kamarád. Měl jich celou zásobu, používal je k vytvoření určitých identit pro určité knihy. Bernard Malamud jednou podotkl, že prvním a nejnáročnějším výtvorem každého spisovatele je on sám; jakmile vytvoříte sami sebe, začnou z vaší osoby přirozeně vyplývat příběhy. Zamlouvala se mi představa, že si Block prostě nahodí novou tvář, kdykoliv se mu to hodí, a píše romány jménem člověka, který je sám o sobě výtvorem fantazie.

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod