Gargantis

Aj v tlačenej verzii

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Thomas Taylor

Gargantis

Copyright © Fragment, 2020

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv

Thomas Taylor: Gargantis

Copyright © 2020 Thomas Taylor

Published by arrangement with Walker Books Limited, London SE11 5HJ.

All rights reserved. No part of this book may be reproduced, transmitted,

broadcast or stored in an information retrieval system in any form or by any means,

graphic, electronic or mechanical, including photocopying, taping and recording,

without prior written permission from the publisher.

Cover illustration © 2020 George Ermos

Translation © Jana Petrikovičová, 2020

Slovak edition © Albatros Media Slovakia s. r. o., 2020

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať

a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme

alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1943-8

ISBN e-knihy 978-80-566-2029-8 (1. zverejnenie, 2020) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-566-2030-4 (1. zverejnenie, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-2031-1 (1. zverejnenie, 2020) (mobi)

KAPUCŇOVÝ

Všetky hotely majú jedno spoločné: býva v nich množstvo cudzincov. Čo je celkom v poriadku, veď na cudzincoch vlastne hotelový biznis stojí. Grandhotel Nautilus je v tomto ohľade výnimočný. V žiadnom inom hoteli na svete nestretnete toľko záhadných cudzincov.

Vezmite si, napríklad, tamtoho chlapíka. Práve vošiel do hotela, lebo vonku je búrka. Kráča po mramorovej dlažbe krížom cez hotelovú halu. Vidíte ho? Toho muža v dlhom nepremokavom kabáte, z ktorého crčí voda. Toho, ktorému tvár zakrýva obrovská kapucňa. Neunúva sa stiahnuť si ju, ani keď sa rozpráva s recepčnou. V ruke, na ktorej má rukavicu, tuho zviera batožinu – akési drevené puzdro obité kovovými prackami –, ktorú ani na chvíľu neodloží.

Čo je zač? Aký je jeho príbeh?

Čo má v tom puzdre?

Je viac-menej isté, že sa to nikdy nedozvieme. Čo je dobre. Ľudia majú právo na svoje súkromie. A to je ďalšia vec, ktorú majú všetky hotely spoločné. Rešpektujú vaše súkromie. Na tom mužovi je však niečo divné, niečo desivé, a ak mám byť úprimný, ani nechcem vedieť čo. Poteším sa, až bude konečne hore vo svojej izbe, ďaleko odo mňa, a tam sa bude venovať tej určite temnej a záhadnej záležitosti, kvôli ktorej sem prišiel, nech už je to čokoľvek. Záhadný cudzinec si vezme kľúč. Odstúpi od recepčného pultu a…

… vykročí smerom ku mne!

Prudko sa vzpriamim na stoličke a popravím si čapicu.

„Môžem vám nejako pomôcť, pane?“ opýtam sa, keď ten chlap v dlhočiznom kabáte zastane pred pultom môjho malého kamrlíka. Pozriem sa nahor, no pod kapucňou, ktorá mu padá hlboko do tváre, vidím iba tmu. Čapica mi skĺzne do tyla, tak si ju rýchlo popravím.

„Herbert Citrón,“ ozve sa zvnútra kapucne neprirodzený hlas. Strhnem sa a cítim, ako mi naskakujú zimomriavky.

„T-to som ja, pane,“ odvetím. „Som Herby Citrón, zamestnanec Oddelenia strát a nálezov Grandhotela Nautilus, k vašim službám. Stratili ste niečo?“

Vtom sa ozve mohutné P-P-PRÁÁÁSK, to vonku nad mestom precválal hrom. Záblesk svetla, ktorý mu predchádza, ešte viac zvýrazní tmu pod mužovou kapucňou. Dažďové kvapky, bičované vetrom, narážajú na okenné tabule a všetky lampy v hoteli zablikajú.

Muž len nehybne stojí a kvapká z neho voda na môj pult.

„Ž-žeby dáždnik?“ skúšam hádať.

Pohľad mi padne na puzdro obité kovovými lištami v mužovej ruke. Tam sa predsa nezmestia ani náhradné trenírky.

„Alebo batožinu?“ opýtam sa priškrteným hlasom.

Muž sa nakloní ku mne a jeho kapucňa takmer prekryje aj moju hlavu. V nosných dierkach zacítim puch vlhkého kabáta a rybaciny.

„Nepýtaj sa ma, čo som stratil, Herbert Citrón,“ prehovorí muž hlasom, ktorý znie, akoby mu každé jedno slovo spôsobovalo obrovskú námahu. „Opýtaj sa, čo som našiel.“

A vtedy udrie ďalší hrom a hotelové svetlá zhasnú.

Viem, čo si myslíte. Áno, vy – čo práve teraz sedíte v bezpečí svojho domova, hltáte tieto riadky a čakáte, že sa mi prihodí niečo strašné. Predpokladáte, že vezmem nohy na plecia. Priznám sa, že o tom uvažujem. No ak ste raz zamestnancom Oddelenia strát a nálezov v Grandhoteli Nautilus, je vašou povinnosťou zachovať sa ako profesionál. Tak dobre, okej, priznávam, možno nepatrím k najodvážnejším, no som človek na svojom mieste, za svojím vylešteným pultom a som pánom svojho malého sveta stratených vecí a lesklých gombičiek. A to je dôvod, prečo vo chvíli, keď sa lampy opäť rozsvietia, sedím tam, kde predtým, oboma rukami si držím čapicu s logom strát a nálezov a žmurkám do prázdna.

Pretože, čo vám poviem, ten muž v kapucni zmizol.

ČUDÁCI A BLÁZNI

Druhé pravidlo zamestnanca strát a nálezov znie: Zachovaj rozvahu a usmievaj sa.

Boli by ste vážne prekvapení, čo všetko nájdete v mojich stratách a nálezoch: kadejaké zbytočnosti, šeplety a haraburdy od výmyslu sveta. Raz mi sem bol odovzdaný dokonca živý, dýchajúci človek, ale to je celkom iný príbeh. Nesmiete sa jednoducho nechať rozhodiť, musíte zachovať chladnú hlavu a tváriť sa, že rímska prilbica alebo umelá nosná dierka či krvou postriekaný svietnik, ktorý zostal v salóniku, sú pre zamestnanca strát a nálezov celkom bežné veci. A na toto pravidlo myslím vo chvíli, keď sa hotelové svetlá opäť rozsvietia a ukáže sa, že Kapucňový nielenže zmizol, ale na stolíku mi zanechal nejaký predmet.

„Vy ste chceli len niečo odovzdať?“ opýtam sa prázdneho priestoru pred sebou. „A to ste okolo toho museli robiť také tajnosti?“

Vykloním sa zo svojho kamrlíka a sledujem mokrú stopu dažďovej vody, vedúcu k hlavnému schodisku. Ak by som sa po nej vydal, doviedla by ma až k izbe, v ktorej Kapucňový býva.

Ak by som chcel.

A tá vec na mojom stole? Pokojne sa pozrite.

Je to mušľa.

Zvláštna ostnatá perleťovobiela a špirálovito zatočená mušľa, ukončená tenkým špicom. Z povrchu špirály vytŕčajú v rovnomerných rozostupoch malé, mierne zahnuté ostne. Chytím mušľu do ruky a nazriem do širokého otvoru, pripomínajúceho koniec trúbky (áno, ide presne o takúto mušľu). Je trochu ťažšia, ako by som čakal. Keď ňou zatrasiem, vnútri čosi zacinká. Na boku mušle zbadám dierku, lemovanú tenučkým mosadzným krúžkom. Žeby vnútri niečo bolo? Opatrne si priložím mušľu k uchu.

„Počujem more,“ poviem uľahčene sám pre seba a nervózne sa zasmejem. „To znamená, že je prázdna, nie?“

„Ako vaša sprostá gebuľa,“ ozve sa nahnevaný hlas a mne od prekvapenia takmer vypadne mušľa z rúk. Spoza neďalekého kvetináča s veľkou papraďou vystúpi pán Mäkkýš, hotelový manažér, a mušľu mi vezme.

„Pekný kúsok.“ Oči mu zažiaria. „Predpokladám, že aj veľmi vzácny. Čo s ňou máte v pláne, Citrón?“

„Práve som ju prebral, pane,“ poviem. „Odovzdal mi ju hosť, ktorý sa tu pred chvíľou ubytoval.“

Starému Mäkkýšovi sa zrazu zježia fúzy a tú mušľu po mne viac-menej hodí.

„Hovorili ste s ním?“ opýta sa a ustrašene pokyvuje bradou smerom k schodisku. „Hovoril on s vami?“

Pokrčím plecami v nádeji, že mu taká odpoveď postačí.

Mäkkýš si prstami prehrabne rednúce vlasy.

„Prečo práve k nám chodia vždy tí najzáhadnejší?“ opýta sa akoby sám seba.

Opäť pokrčím plecami.

Odpoveď musí predsa poznať sám. Z leta zostala len vyblednutá spomienka a Záhada nad Morom už tak dlho nepripomína prímorské letovisko, že začínam mať pochybnosti, či sa naň s príchodom turistov dokáže ešte premeniť. Zima sa vlečie a záliv pohltila taká hrozná búrka, akú som doposiaľ nikdy nezažil. More sa premenilo na rozbesnenú obludu a vetrisko je také silné, že by vám dokázalo strhnúť zubnú sklovinu. V tomto ročnom období by sa do Záhady nad Morom dotrepal len čudák alebo úplný blázon. A kde inde by sa ubytoval, ak nie v Grandhoteli Nautilus?

„Hm, a vy ste s ním hovorili, pane?“ odhodlám sa teda opýtať ja jeho. „Jeho hlas… mal ho taký… veď viete. Nemali ste pocit, že ten hlas je taký trochu… veď viete?“

„Nebuďte drzý!“ okríkne ma pán Mäkkýš, ktorý sa medzičasom spamätal „Pribudla vám do strát a nálezov nová, bezpochyby vzácna položka, tak sa o ňu postarajte, chlapče. A láskavo pokračujte v práci.“

Potom sa zvrtne na päte a odkráča.

Ambra Vorvaňová, hotelová recepčná, sa na mňa usmeje z opačného konca hotelovej haly, akoby chcela povedať: „Nevšímaj si ho, Herby. Veď vieš, aký je.“ No jej zdvihnuté obočie zároveň dodáva: „Len bacha, aby nevidel, ako sa tváriš!“ Takže rýchlo zmením výraz na „Hups! Máte pravdu!“, usmejem sa na ňu a položím na stôl obrovskú starú účtovnú knihu.

Do nej zapisujem, podobne ako moji predchodcovia, všetky položky, ktoré do strát a nálezov niekto odovzdal, rovnako ako tie, ktoré sa podarilo úspešne vrátiť. Je to obrovský bachant. S námahou ju otvorím a nalistujem stránku s posledným zápisom.

Podeň zapíšem čas, dátum a k tomu dve slová: ZVLÁŠTNA MUŠĽA. Pravdupovediac, netuším, čo iné tam mám napísať.

Jedny z hotelových hodín – tie, čo idú o niečo popredu – začnú odbíjať sedem. Dnes bol dlhý deň, preto k položke ZVLÁŠTNA MUŠĽA pripíšem už len vetu: VYŠETROVANIE SA ZAČALO CCA O 19:00. Potom účtovnú knihu zabuchnem, otočím ceduľku na pulte tak, aby oznamovala, že je ZATVORENÉ, a znesiem si tú zvláštnu mušľu do pivnice.

Pivnica je samotným srdcom Oddelenia strát a nálezov: tvorí ho celé jedno krídlo hotelového suterénu, ktoré všetky generácie zamestnancov oddelenia nazývali svojím domovom a ktoré sa postupne stalo jagavou jaskyňou kuriozít. Raz sa o tomto mieste ktosi vyjadril ako o „Aladinovej jaskyni“, čo však nie je pravda.

Je moja.

Prihodím do piecky polienko, zavesím si čapicu na zatočený bronzový dzindzík a hodím sa do svojho širokého kresla. V komíne píska vietor, múry sa otriasajú spolu s burácajúcimi údermi hromu, no sem dolu má búrka vstup zakázaný. Vezmem do ruky obrovskú lupu – tiež jedna zo stratených položiek – a obrovským okom sa zadívam na čudnú mušľu. A najmä na mosadznú dierku.

„Niečo zaujímavé?“ ozve sa zrazu hlas a mušľa mi od prekvapenia takmer vyletí z ruky po druhýkrát.

„Nemohla by si s tým prestať?“ skríknem, keď sa tieň pohne, do žiary ohňa vstúpi Violeta Mrenová a sadne si vedľa mňa. S veľkou bielou mačkou v náručí.

„S čím?“ opýta sa ma.

„S tým vyskakovaním z prítmia! Práve som sa vytešoval, že toto miestečko patrí len a len mne, a vtom ty z ničoho nič vyskočíš spoza stratených pyžám a všetko pokazíš.“

„Povedal si mi, že sem môžem kedykoľvek prísť,“ ohradila sa Violeta a mierne vystrčila bradu. „Boli dokonca časy, keď si mi navrhoval, aby som tu bývala, spomínaš si?“

Oboje bola pravda, aj keď to druhé dopadlo napokon trochu inak.

Ale počkať, možno si práve lámete hlavu nad tým, kto je Violeta Mrenová. Alebo aj nie. Ak ste už v Záhade nad Morom niekedy boli a poznáte jej príbeh. A v tom prípade by som rád poznamenal, že všetko, čo sa o nej hovorí, je pravda. Viem to, lebo som bol takmer po celý čas s ňou. No bez ohľadu na to, čo ste o nej počuli, čo vám o nej poviem ja alebo čo si o tomto hnedookom dievčati s neposlušnými vlasmi na hlave a mačkou v náručí myslíte vy, dôležité je len to, že Violeta je tu, v Záhade nad Morom, moja najlepšia kamarátka a vie, ako sa sem dostať cez pivničné okienko.

„A okrem toho,“ pokračuje Violeta, „búrka je čoraz silnejšia. Úbožiaka Ervína strhol vetrisko tak prudko, že takmer spadol do mora. Vôbec mi nenapadlo, že budeš mať niečo proti tomu, aby sme sa u teba na chvíľu ukryli.“ A položí Ervína − inak Ervín je mačka − do jeho obľúbenej škatule so stratenými šálmi, stojacej neďaleko piecky.

„Tuším máš nový nález,“ dodala Violeta, uprene hľadiac na perleťovú lastúru, čo držím v rukách.

„Má na boku dierku.“ Pozriem sa na mušľu z druhej strany. „Práve som sa chcel do nej pozrieť, či neuvidím…“

„Skvelý nápad!“ vyhlási Violeta, vezme si mušľu aj lupu a teraz ona hľadí obrovským okom do dierky na boku.

„Niečo tam veru je.“

„Čo niečo?“ opýtam sa, hoci pôvodne som sa chcel rázne ohradiť.

„Na dne tej mušle.“ Violeta sa skloní nad lupu a jej oko je odrazu obrovitánske. „Kúsoček kovu, vyzerá to ako miniatúrny kolíček so zabrúsenými hranami. Ako tá vecička, čo majú naboku staré hodinky, ktoré treba naťahovať.“

„Myslíš to, kam sa zasúva kľúčik?“

„Presne to,“ kývne hlavou Violeta. „Máš tu také kľúčiky, nie? Herby, podľa mňa je v tej mušli hodinový strojček!“

Otvorím debničku s náradím, ktorú mám hneď vedľa pracovného stola, vytiahnem odtiaľ krčiažtek a opatrne vyklopím jeho obsah do svetelného kužeľa stolovej lampy. Z krčiažka vypadnú kľúčiky všemožných veľkostí. Chvíľu sa v nich prehrabávam a napokon spomedzi nich vyberiem mosadzný naťahovací kľúčik, ktorý presne pasuje do dierky v mušli.

„No?“ ozve sa Violeta, keď ním neotočím. „Na čo čakáš?“

„Možno by sme to nemali robiť,“ namietnem. V mysli sa mi vybaví obraz desivého chlapa, ktorý mi mušľu odovzdal, jeho strašidelný hlas a prevísajúca kapucňa. „Vi, odo mňa sa očakáva, že stratené veci bezpečne uschovám a nie že sa s v nich budem babrať. Neviem, či je správne, aby sme ju naťahovali.“

„To myslíš vážne?“ zažmurká Violeta neveriacky. „Ty vôbec nie si zvedavý, čo tá vecička urobí?“

„Som, ale…“

Pozriem sa na Ervína, a hoci všetko nasvedčuje tomu, že hlboko spí, všimnem si, že jedno ľadovomodré oko má doširoka otvorené a uprene ním na nás hľadí. Zdá sa, že Ervín je, ako zvyčajne, na Violetinej strane.

„Len mi napadlo, či…“

„Ach, daj to sem!“ Violeta mi opäť vytrhne mušľu z ruky.

A otočí kľúčikom.

RYBÁRSKA ODRHOVAČKA

Violeta trikrát energicky otočí kľúčikom…

Tik-tik-tik-TIK, tik-tik-tik-TIK, tik-tik-tik-TIK.

Nestane sa vôbec nič.

Položí ostnatú mušľu na stolík vedľa kresla.

Stále nič.

„Počkaj,“ povie odrazu. „Počuješ? Niečo sa tam deje.“

Nastražím uši a áno, počujem to celkom jasne, znútra mušle sa ozýva jemné vrčanie, akoby sa spúšťal nejaký veľmi jemný mechanizmus.

Odrazu sa mušľa postaví.

Alebo, lepšie povedané, nadskočí nad stolom do výšky jedného centimetra hneď po tom, ako sa z jej širšieho konca vysunie malé mosadzné rameno, ktoré celú mušľu nadvihne. A potom sa ozve hudba – vzduchom sa nesie rytmické cinkanie, mušľa sa začne otáčať okolo mosadzného ramena, svetlo zo stolovej lampy sa od nej odráža a na oblúkový strop pivnice sa premietajú svetelné bodky.

„To je nádhera!“ žasne Violeta. „Tá melódia je mi nejaká povedomá…“

„Pochopiteľne,“ poviem. „Je to pomerne známa odrhovačka.“

„Známa čo?“

„Ľudová pesnička o mori. Jedna z tých, čo si rybári spievajú, keď vyťahujú člny na breh a opravujú siete na prístavnej hrádzi. Určite si ju počula. Rybári si ju v kuse spievajú.“

„Ale táto melódia znie inak,“ namietne Violeta. „Tak nežnejšie. Magickejšie.“

Hudba doznie a mušľa sa dokrúti. Opäť dosadne na stôl.

„Je to hracia skrinka,“ rozmýšľam nahlas a v duchu si poviem, že to musím zapísať do knihy strát a nálezov. „Možno nám to pomôže pri hľadaní jej majiteľa…“

Mušľa sa opäť postaví.

No tentoraz NAOZAJ stojí na štyroch mosadzných nožičkách, ktoré sa s kovovým kliknutím vysunú z jej vnútra, a trochu tak pripomínajú nohy kraba. S Violetou sa skloníme tesne nad mušľu a načúvame, ako krásne hrá, no odrazu obaja vyľakane odskočíme. Dokonca aj Ervín sa prudko posadí v prepravke so šálmi a vystrašene zaprská. Mušľa sa rozbehne mojím smerom, akoby presne vedela, kde som, hoci som nikde nevidel žiadne oko. A hneď nato sa rozbehne k Violete. Odrazu sa objaví aj piata končatina a na jej konci miniatúrne nožničky, pripomínajúce krabie klepeto. Ruka sa kýve z jednej strany na ...

Koniec ukážky

Table of Contents

KAPUCŇOVÝ

ČUDÁCI A BLÁZNI

RYBÁRSKA ODRHOVAČKA