Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

J. Kenner: Vytoužený

Vydání první

Copyright © 2014 by Julie Kenner

This translation published by arrangement with Ballantine Books,

an imprint of Random House, a division of Random House LLC

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1892. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Wanted vydaného nakladatelstvím

Bantam Books, New York v roce 2014

Český překlad © 2014 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na obálce © 2014 Ricardo

Obálka a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0007-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0008-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

J. Kenner

VYTOUŽENÝ

Ukážka z elektronickej knihy

Vytoužený je smyšleným dílem.

Jména, postavy, místa i děj jsou buď výsledkem

autorčiny představivosti, nebo jsou užita fiktivně.

Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami,

živými či zemřelými, událostmi nebo místy

je zcela náhodná.

Poděkování

Zvláštní poděkování patří Elle, Christie a Daně. Velice si cením, že jste věnovaly svůj čas čtení a komentářům, obzvlášť když zvraty přicházely tak zatraceně rychle! Posílám objetí, polibky a spousty smajlíků!

Velký pozdrav posílám svému bývalému šéfovi, Steveovi, že mě nechal bydlet ve svém apartmá v Chicagu, takže jsem mohla nasát atmosféru města, a také Jimovi ze společnosti Chicago Sedan and Limousine za to, že byl tak neuvěřitelně dobrým průvodcem a poskytl mi spoustu užitečných informací.

Mojí dceři Catherine (i když to bude trvat ještě spoustu let, než tuto knihu bude moci číst!) děkuji za to, že byla skvělou společnicí na cestách a nestěžovala si, když mamka trvala na tom, že musí zajít úplně kamkoli, aby si užila život ve městě.

Děkuji své úžasné agentce Kim a Shauně a Gině i všem ostatním skvělým lidem v nakladatelství Bantam, jejichž podpora a nadšení mě dokázaly mimořádně povzbudit.

A nejvíc ze všeho díky mým neuvěřitelným čtenářům, kteří mě kontaktovali na mojí webové stránce, přes sociální sítě, obyčejnou poštou, na konferencích a při podepisování knih. Všichni jste fakt úžasní.

Objímám

JK

Kapitola 1

Vím přesně, kdy se můj život změnil. Ten jediný okamžik, kdy se jeho pohled střetl s mým a namísto obvyklé lhostejnosti jsem najednou viděla nebezpečí a oheň, chtíč a žádost.

Možná jsem se měla otočit. Možná jsem měla utéct.

Neudělala jsem to. Chtěla jsem ho. A co víc, toužila jsem po něm. Po tom muži a po žáru, který ve mně vznítil.

A v očích jsem mu viděla, že touží i on po mně.

To byl ten okamžik, který všechno změnil. Nejvíc ze všeho mě samotnou.

A jestli ta změna byla k lepšímu, nebo k horšímu… no, to se teprve uvidí.

Můj strýček Jahn uměl uspořádat zatraceně dobrý večírek, i když už byl po smrti.

Jeho chicagské podkrovní apartmá poblíž jezera praskalo ve švech různorodou sbírkou truchlících. Většina z nich už vypila z proslulého sklepa Howarda Jahna tolik vína, že lehce odneslo všechen smutek, se kterým sem snad přišli. Na smuteční shromáždění nebo recepci, říkejte si tomu, jak chcete, už teď nepadala ani stopa chmur. Politici se mísili s finančníky, spolu s umělci a vědci, a všichni se usmívali a připíjeli zesnulému.

Oficiální pohřeb se podle jeho přání nekonal. Jen tahle sešlost přátel a rodiny, se spoustou jídla a pití, hudby a zábavy.

Jahn – jméno Howard nesnášel – prožil horkokrevný život a nikdy to nebylo znát víc než teď, když byl po smrti.

Strašně mi chyběl, ale neplakala jsem. Nekřičela jsem ani neječela. Nedělala jsem nic, skutečně, jen jsem přežívala dny a noci, ztracená v oparu emocí, se zastřenou myslí a s tělem jako v narkóze.

Povzdychla jsem si a přejela prstem po ozdůbce na stříbrném náramku. Přívěsek ve tvaru malého motocyklu mi věnoval asi před měsícem a nad jeho dárkem jsem se musela usmát. O své touze jezdit na motorce jsem nemluvila od šestnácti. A byla to už spousta let, co jsem se na ní naposledy projela, s rukama pevně ovinutýma kolem řidičova pasu a s vlasy vlajícími ve větru.

Ale strýček Jahn mě znal lépe než kdokoliv jiný. Viděl, že v princezně se skrývá obyčejná holka. Holka, která si kolem sebe musela zbudovat ochranné zdivo, ovšem stále zoufale toužila po volnosti a svobodě. Která si na sebe toužila hodit ošoupané džíny, popadnout ošuntělou koženou bundu a trochu se odvázat. Někdy to dokonce udělala. A někdy to neskončilo úplně dobře.

Sevřela jsem přívěsek pevněji, protože mnou projela vzpomínka na Jahna, jak mě drží za ruku – jak mi slibuje, že neprozradí má tajemství – která mi nakonec vehnala slzy do očí. Měl by tu být se mnou, zatraceně. Z vln smíchu a konverzace, které se nesly místností, se mi náhle udělalo nevolno.

I když jsem věděla, že si to takhle přál, měla jsem co dělat, abych nenafackovala všem těm lidem, kteří mě objímali a tiše mi mumlali, že je mu teď lépe a že přece prožil krásný a plný život. Takové kecy – ještě mu nebylo ani šedesát. Energičtí muži po padesátce by neměli z ničeho nic umírat na aneurysma a na celém internetu by se nenašel dostatek citátů, které by mě přesvědčily o opaku.

Nervózně jsem přešlapovala z nohy na nohu. Na opačné straně místnosti byl bar, ale já jsem se postavila, jak nejdál to jen bylo možné, protože jsem právě potřebovala panáka tequily. Potřebovala jsem se uvolnit, roztrhnout tu strnulost, která na mně lpěla jako kokon. Utéct. Cítit.

Ale to se nesmělo stát. Dnes přes tyto rty nesměla přejít ani kapka alkoholu. Jsem koneckonců Jahnova neteř, a to ze mě z povahy věci dělalo svého druhu hostitelku, což znamenalo, že musím setrvat v apartmá. Skoro čtyři sta čtverečních metrů, ale přísahám, že jsem cítila, jak na mě padají jeho stěny ověšené obrazy.

Toužila jsem rozběhnout se nahoru po spirálovitém schodišti na střešní terasu a pak skočit přes zábradlí do tmavnoucí oblohy. Toužila jsem letět přes Michiganské jezero do celého světa. Toužila jsem rozbíjet věci a křičet a ječet a proklínat ten zatracený vesmír, že si vzal tak skvělého člověka.

Do prdele. Nadechla jsem se a zadívala se na úžasný, starožitně vyhlížející zápisník ve vitríně ze skla a chromu, o niž jsem se opírala. Diář v kožené vazbě byl mimořádně zdařilou kopií nedávno nalezeného rukopisu Leonarda da Vinciho. Byl nazván Kodex o tvorech, měl šestnáct stran anatomických studií zvířat a byl uprostřed otevřený. Ukazoval tak skicu, kterou namaloval Mistr v mládí – studii proslulého, ale nikdy nenalezeného dračího štítu. Jahn se pokusil získat originál a pamatuju si, jak zuřil, když ho předběhl Victor Neely, jiný chicagský byznysmen, jehož sbírka se mohla měřit s tvou strýčkovou.

Tehdy jsem zrovna začínala studovat na Severozápadní univerzitě. K hlavnímu oboru – politickým vědám – jsem si přidala jako vedlejší předmět historii umění. Nejsem sice nijak zvlášť nadaná, ale kreslila jsem celý život a umění mě fascinovalo už od doby, kdy mě rodiče jako tříletou poprvé vzali do muzea.

Byla jsem přesvědčená, že Kodex o tvorech je prostě úžasný, a na Jahna jsem se dost naštvala, když ho nezískal. Navíc tisk ještě přisypal sůl do ran, protože dokola žvanil o Neelyho úchvatném novém přírůstku.

Asi o rok později mi Jahn ukázal kopii, nádhernou a zářivou, uloženou ve vitríně vyrobené na míru. Můj strýček ze zásady nesbíral napodobeniny. Pokud nemohl získat originál – ať to byl Rembrandt nebo Rauschenberg nebo da Vinci – prostě neměl zájem. Když jsem se ho ptala, proč s Kodexem tvorů udělal výjimku, jen pokrčil rameny a řekl mi, že obrázky jsou stejně zajímavé jako na originále. „A kromě toho, když autor umí úspěšně napodobit da Vinciho rukopis,vytvořil vlastně sám umělecké dílo.“

Bez ohledu na to, že deník nebyl autentický, stal se mezi Jahnovými mnohými manuskripty a uměleckými díly mým nejoblíbenějším. Teď, když jsem stála s dlaněmi přitisknutými ke sklu, jsem měla pocit, jako by tu strýček byl tak trochu se mnou.

Nadechla jsem se. Bylo mi jasné, že se musím dát dohromady. Když ne z jiného důvodu, pak aspoň proto, že čím zničeněji budu vypadat, tím víc lidí se mě bude snažit povzbudit. Ne že bych působila nějak obzvlášť zničeně. Když se narodíte jako Angelina Hayden Raineová, vaším otcem je americký senátor a matka působí ve více než tuctu mezinárodních neziskových organizací, velice záhy se poučíte o rozdílu mezi veřejnou a soukromou tváří. Obzvlášť když musíte střežit svá vlastní tajemství.

„Tohle je tak na hovno, že se mi chce řvát.“

Cítila jsem, jak mi o rty zavadil náznak úsměvu. Otočila jsem se a zjistila, že se dívám do Katiných zrudlých očí.

„Zatraceně, Angie,“ řekla. „Neměl umřít.“

„Naštval by se, kdyby věděl, že brečíš,“ řekla jsem a spolkla svoje vlastní slzy.

„Seru na to.“

Málem jsem se zasmála. Katrina Laronová měla talent přejít rovnou k věci.

Nevím, která z nás s tím začala, ale najednou jsme se objímaly, až nám praštěly kosti. Konečně jsem se od ní s posmrknutím odtrhla. Možná to bylo zvrácené, ale z vědomí, že někdo jiný rovněž chápe naprostou příšernost této situace, jsem se hned cítila nekonečně lépe.

„Pokaždé, když zajdu za roh, mám pocit, že ho vidím,“ řekla jsem. „Skoro si přeju, abych zůstala ve svém starém bytě.“

Sem jsem se nastěhovala před čtyřmi měsíci, poté co strýčkovi Jahnovi objevili aneurysma. V práci jsem si vzala volno – nic těžkého, když pracujete pro svého strýce. Jakmile se vrátil z nemocnice, dva týdny jsem mu dělala ošetřovatelku. A když ho doktoři prohlásili za zdravého – tak tohle tedy byla trefa – přijala jsem jeho pozvání nastěhovat se k němu nadobro. Proč by ne? Mrňavý byt, o který jsem se dělila se svým celoživotním kamarádem Flynnem, nebyl zrovna výkřikem luxusu. A třebaže jsem Flynna měla opravdu ráda, nebyl zrovna osobou, s níž by se dalo jednoduše žít. Znal mě příliš dobře a já jsem se nikdy necítila dobře, když lidé viděli, co jsem chtěla skrýt.

Teď jsem však toužila jak po bezpečném přístavu svého maličkého pokoje, tak po Flynnově přítomnosti. I když se mi apartmá velice líbilo, bez strýčka bylo studené a prázdné a já jsem si začala připadat slabá a křehká. Jako bych se měla každou chvíli roztříštit na milion kousků.

Katiny oči byly plné vřelosti a pochopení. „Já vím. Ale on byl rád, že jsi tu byla. Pámbu ví proč,“ dodala s typickým úšklebkem. „Jsou s tebou jenom samé problémy.“

Zvedla jsem oči. Ve svých sedmadvaceti byla Katrina Laronová jen o čtyři roky starší než já, ale to jí nijak nebránilo chopit se každé šance a připomenout, že je starší a moudřejší.

Nejspíš tomu nahrával také fakt, že jsme se spřátelily za naprosto příšerných okolností.

Pracovala v jedné kavárně v Evanstonu, kam jsem si během svého prvního roku na vysoké chodívala šlehnout kofein. Párkrát jsme spolu pohovořily ve stylu „dvojitou smetanu, prosím, dneska byl fakt pekelný den“, ale o moc dál než k oslovování křestním jménem jsme se nedostaly.

Všechno se změnilo tehdy, když jsme do sebe narazily v den, kdy by mi ani smetana navíc nepomohla – ani zdaleka ne. Bylo to u Neimana Marcuse, v luxusním obchoďáku na Michigan Avenue. Zrovna jsem ujížděla na adrenalinu, abych obrousila drsné hrany mimořádně hnusného dne. Přesněji řečeno jsem podlehla svým osobním démonům a tajně si hodila do kabelky náušnice za patnáct dolarů po slevě. Jenže očividně ne tak tajně, jak jsem si myslela.

„Ale, tak nemožný amatérismus!“ zašeptala a kormidlovala se mnou do oddělení dámských bot. „S tak mizernou technikou je div, že tě ještě nezatkli.“

„Zatčení?“ vyjekla jsem, jako by se to slovo mohlo nést celou dálku až do Washingtonu k všeslyšícím uším mého otce. Strach, že mě chytí, mohl být součástí vzrušení. Kdyby mě však přistihli, byl by to skutečný průser.

„Ne, já jsem ne – myslela jsem –“

Moje protesty přerušila nedbalým mávnutím ruky. „Jenom říkám, abys byla chytřejší. Když už riskuješ, tak ať to stojí za ty problémy. Tyhle náušnice? To teda není žádná bomba.“

„O ty náušnice nejde,“ vyjela jsem na ni, ale hned jsem zase schlípla. Byla to jen bezmyšlenkovitá reakce, ale zároveň taky pravda. O náušnice nešlo. Šlo o mého otce, o přednášky na vysoké a o rozhovory o volbě povolání a taky o nikdy nevyslovenou jistotu, že ať udělám cokoliv, moje sestra to zvládne lépe.

Šlo o dusivou, zdrcující tíži mého života a budoucnost, které mě ničily stále víc a víc, až jsem věděla, že jestli neudělám něco, abych se osvobodila, tak prostě vybouchnu.

Kat hodila okem na moji kabelku od Couche, jako by skrz jemnou kůži mohla vidět na kontraband uvnitř. Pak pomalu zvedla oči k mojí tváři. Ticho mezi námi viselo dobře minutu. Pak přikývla. „Neboj. Já to chápu.“ Pak ukázala bradou k východu. „Pojďme.“

Zalila mě úleva a končetiny, které mi ztuhly strachem i zahanbením, začaly roztávat. Odvedla mě ke svému autu, třešňově rudému mustangu, kterým jezdila zhruba světelnou rychlostí. Řítila se po Michigan Avenue, zabočila na Lake Shore Drive, a když se proplétala provozem, míjela ostatní auta v takové blízkosti, až mě překvapilo, že její kabriolet nepřišel o svrchní vrstvu laku. Jinými slovy, bylo to děsivě úžasné. Stáhla střechu, vlasy mě ve větru šlehaly do tváře a do úst a já jsem zvrátila hlavu dozadu a smála se.

Kat riskovala naše životy na tak dlouho, aby se na mě stihla úkosem podívat. „Jo,“ prohlásila. „Bude nám to klapat.“

Od té chvíle jsem Kat zbožňovala. Teď, když Jahnova smrt otočila můj vesmír vzhůru nohama, jsem si uvědomila, že ji mám nejen ráda – ale že na ni také spoléhám.

„Jsem ti opravdu vděčná, že jsi tady,“ řekla jsem.

„Kde jinde bych měla být?“ Přejela očima místnost. „Jsou tu někde tvůj táta s mámou?“

„Nestihli to. Zasekli se někde na druhé straně oceánu.“ Opět se mě zmocnila známá ochablost, když jsem si vybavila hysterický vzlykot matky a hluboký žal v hlasu otce, když se dozvěděl o smrti svého nevlastního bratra. „Nenáviděla jsem, když jsem jim to musela zatelefonovat,“ zašeptala jsem. „Znova mi to připomnělo Gracie.“

„Je mi to strašně líto.“ Kat moji sestru nepoznala, ale slyšela o ní. Sice jen verzi určenou veřejnosti, ale věděla jsem, že její soucit je skutečný.

Zmohla jsem se na chabý úsměv. „Já vím. Cením si toho.“

„Celá ta záležitost je příšerná,“ řekla Kat. „Je to hrozně nefér. Tvůj strýček byl moc prima na to, aby umřel.“

„Řekla bych, že vesmír totálně kašle na to, jak je někdo prima.“

„Vesmír je občas neuvěřitelná mrcha,“ řekla Kat. „Chceš, abych tady přespala, ať nejsi sama? Byly bychom dlouho vzhůru, až bychom byly tak utahané, že by se nám sakra jistě nic nezdálo.“

„Díky, ale myslím, že to zvládnu.“

Vrhla na mě nepřesvědčený pohled. Byla jedním z mála lidí, jimž jsem se svěřila se svými nočními můrami, a třebaže jsem oceňovala její účast, někdy jsem si přála, abych držela pusu.

„Vážně,“ pokračovala jsem naléhavě. „Je tady Kevin.“

„Aha, fakt? No a jak to jde? Už jste zasnoubení?“

„Ani ne,“ odpověděla jsem kysele. Předpokládala jsem, že spolu chodíme, protože jsem se s ním dvakrát vyspala, ale prozatím se mi dařilo vyhýbat se rozhovoru na téma vážná známost. Sama jsem nevěděla, proč jsem tak zdrženlivá. Sex s ním nebyl nijak závratný, ale svůj účel splnil. A měla jsem toho chlápka vážně ráda. Přesto jsem si ho však celé měsíce držela od těla a tvrdila mu, že se potřebuju soustředit na Jahnovu operaci a pak na jeho rekonvalescenci.

Jak je vidět, se strýčkovou náhlou smrtí jsem vůbec nepočítala.

Bylo ode mě hrozné, že teď, když Jahn odešel, jsem myslela na to, že už nebudu mít na co se před Kevinem vymlouvat?

Kat vedle mě natáhla krk a rozhlížela se po davu. „Tak kde ho máš?“

„Odešel si zavolat. Technicky vzato dneska pracuje.“

„Co teď budeš dělat?“ zeptala se Kat.

„S Kevinem? Upřímně řečeno doufám, že se mi v dohledné budoucnosti povede nedělat na téhle frontě nic.“

„Myslím s tvojí prací,“ kontrovala. „S vlastní střechou nad hlavou. Se svým životem. Přemýšlela jsi, co budeš dělat dál?“

„Ach.“ Ramena mi klesla. „Ne. Vlastně ne.“ Moje zaměstnání v oddělení styku s veřejností v Jahnově společnosti mi sice pomohlo platit účty, ale rozhodně nepředstavovalo můj životní cíl. Kat byla jedním z mála lidí, komu jsem svěřila toto temné, hluboké tajemství. Zrovna teď to však nebyl rozhovor, o nějž bych stála. Naštěstí Katinu pozornost upoutalo něco na opačné straně místnosti a účinně jí to vymazalo z hlavy nedostatek mého zájmu a zodpovědnosti.

Trochu se napřímila a koutky úst se jí mírně zvedly, až se téměř usmívala. Zvědavě jsem se otočila a podívala se stejným směrem, ale neviděla jsem nic kromě obleků a šatů a moře černi. „Co je? Kevin?“ zeptala jsem se a v duchu se modlila, aby se nevydal k nám.

„Cole August,“ odpověděla. „Aspoň si myslím, že jsem ho zahlédla.“

„Ach.“ Olízla jsem si rty. V ústech jsem měla náhle sucho. „Je s ním Evan?“ Vynasnažila jsem se, aby to vyznělo nedbale, ale tep se mi zrychlil. Když se někde objevil Cole, dalo se vsadit na to, že se objeví i Evan.

Pak jsem si ale vzpomněla, co je za den, pulz se mi zase zpomalil a dolehlo na mě zklamání. „Nemá se dnes slavnostně otevírat nemocniční křídlo, které Evan založil?“

Kat se na mě ani nepodívala, očima stále pátrala v davu. „Nevím.“ Rychle po mně mrkla. „Jo, dneska. Pozvala jsi mě předtím, no víš, než se to všechno stalo.“

Spolkla jsem náhlý nával slz. „Evanovi bude hrozně líto, že to tady zmeškal. Jahn pro něj byl jako otec.“

Kat vedle mě udělala rychle krok kupředu, až jsem se polekala.

„Co se děje?“

Odtrhla pohled od davu a zamračila se na mě. „Já… Ále, kruci. Musím si zavolat. Budu hned zpátky, jo?“

„Ehm, jasně.“ Komu k čertu musí zrovna teď volat? Nehodlala jsem však o té otázce dlouho mudrovat, protože jsem právě zahlédla Colea. A hned vedle něj – s výrazem, jako by mu patřil svět a všechno, co v něm existuje – stál Evan.

Hruď se mi okamžitě sevřela a po kůži mi začaly projíždět elektrické výboje. Technicky vzato jsem ho nejdřív viděla, ale byla to až tělesná reakce, co vzbudilo moji pozornost. Nejdřív jsem cosi vycítila, a teprve pak to doopravdy uviděla.

A jaký to by pohled!

Jestli Cole představoval ztělesněný sex, pak Evan Black znamenal pomalý žár hříchu a svůdnosti – a toho večera byl v mimořádné formě. Musel přijít rovnou z nemocnice, protože měl na sobě ještě pořád smoking, a i když byl na této události přece jenom oblečený až příliš slavnostně, očividně si z toho naprosto nic nedělal. V Evanově případě, ať už byl ve smokingu, nebo v džínách, šlo vždycky o muže, a nikoliv o jeho oblečení.

Vyznačoval se tím druhem ostře řezané tváře, která jako by vypadla ze zapomenutých zlatých časů Hollywoodu. Skvělý vzhled, sebedůvěra a způsoby by z něj okamžitě udělaly kasovní trhák. Malá jizva, jež mu křížila obočí nad levým okem, dodávala jeho andělské tváři stopu ďábelskosti.

Pocházel z bohaté rodiny a peníze také sám vydělal, což se odráželo v jeho držení těla i v tom, jak se rozhlížel po místnosti a pouhým pohledem si uměl získat nad vším kontrolu.

Oči měl šedivé jako vlk a jeho vlasy měly barvu třešňového dřeva, temně hnědou se stopami zlata a červeni, když na ně ze správného úhlu zasvítilo slunce. Vzadu je měl dlouhé až po límec a přirozené vlny jim dodávaly vzhled hřívy, což jen podtrhovalo dojem, že v tomto muži je jakási divokost.

Divoký nebo ne, chtěla jsem se dostat blíž. Chtěla jsem mu zabořit prsty do vlasů a cítit je na své kůži. Představovala jsem si, jak jsou jeho vlasy hebké, ale to taky na něm byla jediná jemná věc. Všechno ostatní bylo ostré jako ocel, od rysů ve tváři přes řeč těla až k nebezpečné podstatě, skryté pod jeho krásou.

Nebyla jsem si jistá, zda ono nebezpečí je jen iluzí, nebo skutečné. A v tu chvíli mi to bylo jedno.

Toužila jsem po doteku, po vzrušení.

Tu zoufalou touhu létat jsem cítila celou noc. Bůh mi pomoz, toužila jsem vletět rovnou do Evanovy náruče.

Dychtila jsem po rozechvění. Bažila jsem po vzrušení.

Toužila jsem po tom muži.

A bylo zatraceně blbý, že on o mě vůbec nestál.

Kapitola 2

Znala jsem Evana Blacka skoro osm let, ale přesto jsem o tom muži vlastně nevěděla vůbec nic.

Bylo mi právě šestnáct, když jsem ho poprvé spatřila v dusném žáru léta, v němž se odehrálo tolik poprvé mého života.

Bylo to první léto, které jsem strávila celé v Chicagu. První léto bez rodičů. První šukání s klukem. Protože přesně tohle to taky bylo. Žádná sladká puberťácká romance. Jen uvolnění, čiré a jednoduché. Uvolnění a únik a zapomnění.

A já jsem to zapomnění zatraceně potřebovala, protože to zároveň bylo první léto bez mojí sestry, která zůstala v Kalifornii, jenže šest stop pod sluncem spálenou zemí.

Po její smrti jsem byla ztracená. Rodiče, zničení svým vlastním žalem, se ke mně snažili přiblížit, pomoci mi a utěšit mě. Ale já jsem utíkala, příliš zkrušená ztrátou, než abych se k nim mohla přimknout tak, jak si přáli. Příliš zatížená vinou, než abych uvěřila, že mám nějaké právo na jejich pomoc či zájem.

Byl to právě Jahn, kdo mě zachránil z mého malého pekla. Objevil se ve dveřích našeho domu La Jolla první pátek letních prázdnin a okamžitě si odvedl moji matku do tmavě obložené pracovny, kam jsem nesměla. Když se odtud po dvaceti minutách vynořili, v matčiných očích stály čerstvé slzy, ale dokázala se na mě zvesela usmát. „Jdi si zabalit věci,“ řekla. „Pojedeš se strýčkem Jahnem do Chicaga.“

Vzala jsem si tři tílka, plavky, jedny šaty, džíny a šortky, které jsem pak měla na sobě v letadle. Myslela jsem, že jedu na víkend. Nakonec jsem tam zůstala celé léto.

Jahn tehdy bydlel hlavně v domě na nábřeží v Kenilworthu, úchvatně bohatém předměstí Chicaga. Celé dva týdny jsem nedělala vůbec nic, jen jsem seděla pod altánem a dívala se na chicagské jezero. Nebyl to můj obvyklý styl – při předchozích návštěvách jsem jezdila na vodním skútru nebo po ulicích na skateboardu nebo jsem si vzala půjčené kolo a jezdila po Sheridan Road s Flynnem, klukem odvedle, s nímž jsem později šukala a který v sobě měl stejně divokého ducha jako já. Když mi bylo dvanáct, dokonce jsem si jednou natáhla lano s kladkou z okna podkrovní ložnice až na opačnou stranu bazénu a okamžitě po něm sjela k hrůze mojí matky, která vyjekla, a dokonce i jednou zaklela, když viděla, jak svištím vzduchem a jako dělová koule padám do vody. Grace na mě zaječela ze svého lehátkového trůnu a obvinila mě, že jsem jí zničila její krásně vázanou knihu Pýcha a předsudek. Matka mi pak nařídila zůstat po zbytek dne ve svém pokoji. Strýček Jahn jen mlčel, ale když jsem procházela kolem něho, zahlédla jsem mu v očích pobavenou jiskru a možná ještě cosi, co mohlo být uznání.

Toho léta, kdy mi bylo šestnáct, jsem však u něho nic z toho neviděla. Znát na něm byla jedině starost.

„Všem nám chybí,“ řekl mi jednou odpoledne. „Ale nemůžeš truchlit donekonečna. Ani ona by to tak nechtěla. Vezmi si kolo. Jdi do města. Zajdi si do parku. Vytáhni Flynna do kina.“ Vzal mě za bradu a zvrátil mi hlavu, abych se na něj musela podívat. „Přišel jsem o jednu neteř, Lino. Ne o dvě.“ „Angie,“ opravila jsem ho. Právě tehdy jsem se rozhodla poslat Linu hlasitě do kopru. Lina byla dívkou, jíž jsem bývala. Ta, která si vždycky připadala největší na celém světě a která měla neustále potřebu cítit kolem sebe vzrušení. Ta, která byla příliš živá, než aby byla v klidu a chovala se opatrně. Ta, která byla zatracený blázen, takže kouřila cigarety za školou a tajně chodila do tanečních klubů. Malý pitomec, který se tahal s kluky, protože toužil po vzrušení, a který s nimi z přesně stejného důvodu jezdil vzadu na motorce. Lina byla ta dívka, kterou málem vyloučili ze střední školy hned v prváku.

A Lina byla příčinou, proč moje sestra zemřela.

Žila jsem v Linině kůži po celý život, ale už jsem takovou dívkou být nechtěla.

„Angie,“ zopakovala jsem a pevně jsem tak zacementovala první cihlu do zdi, kterou jsem kolem sebe budovala. Pak jsem vstala a odešla dovnitř.

Strýček Jahn si mě nevšímal po zbytek dne i nazítří, i když jsem věděla, že je zmatený a dělá si starosti. Když přišla sobota, oznámil mi, že pozval pár studentů ze semináře o financích, kde učil jako asistent, na hamburgery u bazénu, a že jsem zvaná, abych se přidala. Bylo to jen na mně.

Nevím, co mě toho odpoledne přimělo vynořit se z temné jeskyně svého pokoje. Vím jen, že jsem přišla dolů v orvaných ustřižených džínách a strýčkově starém tričku s nápisem Rolling Stones přes vršek od plavek. Myslela jsem si, že zůstanu tak hodinku. Že si dám burger, ale žádné pivo, protože takové věci dělávala Lina, ne Angie.

Ale když jsem skutečně přišla k bazénu, všechny představy o burgeru a pivu vyvanuly a nahradil je čirý, dekadentní, zoufalý chtíč. Ne nějaký pubertální obdiv. Ne, uviděla jsem totiž Evana Blacka do půl těla nahého a v plavkách, které mu přiléhaly k tělu tak, až se mi zbláznily všechny hormony mých šestnácti let. Zvlhlé vlasy měl sčesané dozadu, oháněl se kovovou obracečkou u grilu a smál se spolu se dvěma dalšími mládenci, o nichž jsem se později dozvěděla, že jsou jeho nejlepší přátelé, s Colem Augustem a Tylerem Sharpem.

Všichni tři vypadali mladší než další čtyři studenti, kteří se usadili na bujném trávníku. Pak jsem zjistila, že jsem měla pravdu. Byli už v posledním ročníku postgraduálu, zatímco Evan ještě studoval a dostal zvláštní povolení, aby mohl navštěvovat seminář. A Tyler s Colem ani na Severozápadní univerzitě studovat nezačali. Tyler chodil do prvního ročníku na Loyolské univerzitě. Cole byl o rok starší než Tyler a zrovna se vrátil z nějaké umělecké stáže z Říma. Přišli společně s Evanem, který spolu s ostatními představoval celé osazenstvo letního finančního semináře. Cole, Tyler a Evan společně tvořili úplný švédský stůl mužské přitažlivosti, již dokázaly plně ocenit i moje relativně nezkušené oči. Ale Evan byl z nich jediný, který mě lákal k ochutnání.

Koniec ukážky

Table of Contents

copyright

titul

Poznámka autorky

Poděkování

Kapitola 1

Kapitola 2