NÁRODNÍ IDENTITA

Předznamenání

Pověst praví, že za dávných časů se jednoho krásného jarního rána tři slovanští bratři Čech, Lech a Rus vydali hledat nový domov. Čech se s českým národem zastavil na první příhodné pasece. Zbylí dva pokračovali v cestě, dokud Lech neuviděl orla, jak si staví hnízdo. Vyložil si to jako znamení od bohů, nechal Rusa jít dál samotného a založil Hnězdno (Gniezno), první hlavní město Polska.

Většina Polska je placka, kterou odborníci na vojenství charakterizují jako „ideální bojiště“.

Historie ukázala, že Lechova volba nebyla nejšťastnější. Většina Polska je placka, kterou odborníci na vojenství charakterizují jako „ideální bojiště“ dnes už naštěstí není terčem vojenských vpádů, ale často se pronajímá (například pro cvičení NATO). Snad každá evropská země někdy bojovala buď o Polsko, nebo na území Polska. A na celá staletí Polsko úplně zmizelo z map.

Ale co bylo, bylo. Dnešní Polsko je sebevědomě nezávislé a takové hodlá i zůstat. V Evropské unii si střeží svou pozici a americkým raketovým základnám poskytuje prostor stejně ochotně jako dřív těm ruským. Nicméně jediná invaze, se kterou počítá, a v níž navíc doufá, je vpád turistů a investorů.

Jak Poláci vidí sami sebe

Poláci jsou sebekritičtí. Sami sebe znají do nejmenšího detailu i se všemi nedostatky. A nejenže své vady znají, ještě mají nutkání je neustále rozebírat. Neexistuje problém – ať už společenský, politický, hospodářský, celostátní, nebo místní –, který by bez ustání nepitvali, pak zase neskládali dohromady v nejrůznějších obměnách a o němž by se donekonečna nehandrkovali. Neexistuje národní rys – skutečný nebo domnělý –, nad nímž by už nebyli bědovali a nevypočítávali jeho negativní důsledky. Ale jak se má přejít od slov k činům... to je právě u Poláků ten kámen úrazu: jsou rozhádaní, nedisciplinovaní, nic nedotáhnou do konce, prudce vzplanou, ale jen nakrátko... jak vám začne donekonečna vyjmenovávat každý Polák.

Poláci jsou sebekritičtí. Sami sebe znají do nejmenšího detailu i se všemi nedostatky. A nejenže své vady znají, ještě mají nutkání je neustále rozebírat.

Tuhle hru však smějí hrát jen domácí. Samozřejmě, že nejsou rádi, když na jejich chyby poukazují cizinci. Jsou-li napadeni, budou hájit každou chybičku, což často uvedou větou: „Tomu vy nemůžete rozumět, to je prostě takové polské specifikum.“ Jestli si nedáte pokoj, Polák se urazí, a to dost snadno. Naštěstí mu to dlouho nevydrží. Ideální řešení všech problémů Poláci nacházejí zpravidla pozdě v noci, obestřeni alkoholovými výpary. Ale ráno je všechno zahaleno závojem kocoviny...

Jak vidí ostatní

Bez ohledu na slovanskou vzájemnost byli Poláci vždycky toho názoru, že Východ je Východ, ale není nad Západ, a že tyto dva světy se setkávají na polských východních hranicích. Jestli peníze vládnou světu, Polákům velí, aby za slávou a bohatstvím vyjížděli na západ, neboť opačným směrem leží leda svět oplývající chuďasy, kteří si nemohou dovolit ani polské instalatéry.

Ruské sousedy vidí jako lid hrubý, zrozený, aby byl ovládán, ani podnikavý, ani pracovitý, který za svůj úspěch vděčí čistě své početnosti a vlastnictví nepostradatelných surovin. Na jednu stranu se Poláci měli na pozoru před ruskou mafií, již vinili z růstu své vlastní kriminality, na stranu druhou se však rychle chopili příležitostí, které skýtal obchod s Ruskem a zeměmi dříve jemu podřízenými. Spousta z nich na ošidném ruském trhu vydělala jmění, aby poté zas přišla na mizinu. Vybaveni důvěrnou znalostí Ruska pak Poláci jako první varovali, jak nebezpečné je, že Rusko sedí na prameni přírodních zdrojů světa. Dnes, kdy Rusko s každým náhlým ochlazením utahuje kohoutek s plynem, už Evropa polské obavy a roztrpčení chápe lépe.

Jestli peníze vládnou světu, Polákům velí, aby za slávou a bohatstvím vyjížděli na západ.

Němce, své sousedy z druhé strany, mají Poláci za nudné patrony – kdyby to bylo na nich, zůstali by doma na návsi a popíjeli Heimat –, ale jako národ jsou stvoření k nadvládě (ať už vojenské, nebo obchodní). Najdou se však Poláci, kteří dosud žijí v obavách, že se Německo pokusí získat zpátky Slezsko. Doufají však, že členství obou zemí v EU udrží německou militantnost na uzdě. V Německu se zabydluje stále rostoucí počet polských migrantů a míří tam i 25 % polského exportu.

Poláci mají tu smůlu, že jsou vmáčknutí mezi Německo a Rusko. Snaží se z toho ale něco vytěžit – pro obě strany být obchodním partnerem a zároveň hrát roli jejich prostředníka. Však jsou také Poláci, obrazně řečeno, šikovní provazochodci.

Poláci jsou šikovní provazochodci.

Národy hodné obdivu vidí Poláci až dál. Když hledají, od koho se učit stylu, nacházejí vzory v Itálii. Není to v historii poprvé: Bona Sforza, manželka Zikmunda I. Starého, uvedla do Polska renesanci, přivedla architekty, umělce a řemeslníky a způsobila převrat v polské kuchyni, když s sebou z Itálie přivezla hlávkový salát, pórek, květák a zelí. V 18. století Varšavu, kterou přebudovával mezi jinými italský architekt Domenico Merlini, malovali Bacciarelli a Canaletto. Po druhé světové válce pak Canalettovy obrazy posloužily jako předloha pro rekonstrukci ulic a fasád zničených Němci.

Po celá staletí Poláci, zejména polská aristokracie, otrocky kopírovali styl francouzský, od jazyka po módu. Ti, kdo si to mohli dovolit, ve Francii rovnou i žili. Jak zarputile bojovali, aby se z nich nestali Rusové nebo Němci, tak se dobrovolně stávali nápodobou Francouzů. Napoleona Poláci obdivují, ačkoli on v nich viděl jen potravu pro děla. V napoleonském systému má svůj základ polské právo a mnoho veřejných institucí. Ale tato neopětovaná láska vzala za své kvůli xenofobii Francouzů a jejich častému paktování se s Německem v evropských institucích. Vztahy ochladly natolik, že výuku francouzštiny dnes už na polských školách najdete spíše výjimečně.

Srdcím a myslím Poláků dnes panují Angličané. Mají anglické puby, anglické výrobky, anglické vývěsní štíty a angličtina se vyučuje na každé škole. I fotbaloví fanoušci se snaží vyrovnat anglickým hooligans, naštěstí nepříliš úspěšně.

Američany Poláci obdivují za jejich cílevědomou honbu za penězi, ale zdají se jim nekulturní.

Británie a Irsko byly prvními zeměmi EU, které Polákům otevřely dveře – a ti se tam nahrnuli za prací, studiem a zábavou. Proto je také v Británii nejrychleji rostoucím náboženstvím katolictví a evropští demografové a statistici se musejí pořádně otáčet, aby neztratili přehled.

Američany Poláci obdivují za jejich cílevědomou honbu za penězi, ale zdají se jim nie kulturalni (nekulturní), což je v polských očích dost zásadní odsudek. S americkými vtípky o Polácích v Polsku moc nezazáříte. Zato se Poláci rádi smějí poameričtělým Polákům, které mají za naivky, což ale přičítají americkému vlivu.

Polští Poláci se rádi smějí poameričtělým Polákům, které mají za naivky, což ale přičítají americkému vlivu.

Ačkoli Skandinávci jsou hned za Baltem a mezi oběma územími vesele pendlují trajekty, nijak moc se s nimi nesblížili. Mraky Poláků jezdí do Švédska a Norska navýšit rodinný rozpočet a švédské firmy využívají levnou polskou pracovní sílu a návrháře – i když Poláci se neradi chlubí tím prvním a Švédi zase neradi přiznávají to druhé. Dokonce i zakladatel firmy IKEA přiznal, že původ jeho bohatství (a obliby vodky) je v tom, že v 60. letech převedl výrobu svého nesmontovaného nábytku do Polska. Ne že by z toho byla nějaká animozita. Na obou stranách vládne poklidný nezájem – což je mezi sousedy unikát. Mají společné Baltské moře, ale to je tak všechno. Olej a voda se zkrátka nesmísí.

Pokud jde o menší sousedy, ukrajinsko-polskou válečnou sekeru bylo z pragmatických důvodů lepší zakopat. Litevce tolerují, dokonce je mají celkem v oblibě, což však bohužel není tak docela vzájemné: oba národy žily až příliš dlouho v jednom státě, v němž měli Poláci navrch. Díru, kterou na trhu práce nechala kvanta Poláků vydělávajících si na Západě, zaplňují hlavně Ukrajinci a Litevci. Čechům se podle Poláků nedostává oné širé slovanské duše. Renomé vydobyté tím, že si za prezidenta zvolili dramatika, už dávno prošustrovali. Zato Slováci, s nimiž se Poláci dělí o Tatry, jsou značně oblíbení. Za své bratry však Poláci považují národ, který vůbec slovanský není – Maďary. Přestože nemají společné hranice ani jazyk (nebo možná právě proto), vidí Maďary jako spřízněné duše, s nimiž sdílejí ambice, temperament a oblibu tvrdého alkoholu.

Poláci měli vždycky pověst bláznivých romantiků, čti „snadno manipulovatelných horkých hlav“; a dost často oprávněně.    Jak ostatní vidí je

Poláci měli vždycky pověst bláznivých romantiků, čti „snadno manipulovatelných horkých hlav“; a dost často oprávněně. Winston Churchill napsal: „Existuje jen málo ctností, které Poláci postrádají, a jen málo omylů, kterých by se nedopustili.“ Ještě dále zašel Quentin Crisp, když Poláky popsal takto: „Není to národ, ale chorobný stav mysli.“

Západ zhusta vidí Poláky jako pohyblivou pracovní sílu, jako národ gastarbeiterů. Maďaři na Polácích obdivují, že si svůj ekonomický a politický zázrak dokázali udržet, zatímco tomu jejich odzvonilo. Ale být uctívaný jako hrdina není pro Poláky lehké – opravdový hrdina si nenaříká, zatímco každý správný Polák si rád a s chutí postěžuje.

Každý správný Polák si rád a s chutí postěžuje.

Před druhou světovou válkou byli Poláci považováni za „Středoevropany“. Po válce, ačkoli fyzické hranice země výrazně poskočily směrem na západ, se Poláci stali „Východoevropany“. Od pádu berlínské zdi a nově nabyté nezávislosti pobaltských států se Polsko, ač se nepohnulo ani o píď, znovu stalo Střední Evropou. Proto ani moc nepřekvapí, že spousta lidí na světě nemá ani potuchy, kde nějaké Polsko leží. Protože anglicky Poland a Holland zní dost podobně, někteří si ho pletou s Nizozemskem. Rozšířená je představa, že má trvalou sněhovou pokrývku – to víte, známé „Severní Pól-sko“.

POVAHA

Polák defenzivní

Hlavním tvůrcem polské národní povahy je geopolitika. Poláci mají pověst bájných bojovníků, ale ve skutečnosti jsou spíše zapálenými sebeobránci. Raději by, kdyby to tak být nemuselo. I během krátkého období expanze v 15. století nezískali území díky válkám na bitevním poli, ale u jednacího stolu, když se semkli s Litvou proti německým rytířům (Prusům, jen pod jiným jménem).

Polská xenofobie je též sebeobranným mechanismem. Poláci úzkostlivě pečují o svůj jazyk, kulturu a tradice, které lze rozvíjet i za hranicemi, ale také pěstovat a předávat v podzemí.

Polské hranice jsou tak proměnlivé, že prý polští učitelé zeměpisu pobírají příplatek za přesčasy vynaložené na zjišťování, s kolika zeměmi Polsko zrovna sousedí a kolik řek se nachází na polském teritoriu či mimo něj. Tím se také vysvětluje, proč víc Poláků žije za hranicemi Polska než na jeho území. Spousta jich zůstala za hranicí, která se posunula – vypráví se příhoda o stařence, které řekli, že teď už nebydlí v Polsku, ale v Rusku, a ona opáčila: „Pán Bůh zaplať, další strašnou polskou zimu už bych nepřežila.“

Někteří Poláci se stali turisty proti své vůli; nejpopulárnější býval zájezd „dobytčákem na Sibiř“. Některé smetla vlna povstání a válek a vyplavila je na náhodném pobřeží. Například Poláci ve Francii jsou pozůstatkem povstání vypuklých v 19. století, zatímco v Británii se zasekli po druhé světové válce – tak se vzali Poláci v Ealingu nebo Bradfordu.

Polské hranice jsou tak proměnlivé, že prý polští učitelé zeměpisu pobírají příplatek za přesčasy na přípravách k výuce.

Po rozpadu Sovětského svazu se objevily polské komunity na všech jeho bývalých územích, dokonce až v dálném Kazachstánu, a v bývalých polských městech, jako je dnes ukrajinský Lvov nebo litevský Vilnius. Polsko bylo vždycky vývozcem ekonomických migrantů, takže když se spousty hladových Evropanů vydávaly na cestu k soše Svobody, Poláci pochopitelně nemohli chybět. Dnes je druhá největší městská populace Poláků (po Varšavě) právě v Chicagu. Početné polské komunity jsou v Německu, Brazílii, Peru... prostě všude. Na světě těžko najdete kout, kde byste na Poláka nenarazili. Však i dnešní polští občané jsou notoričtí cestovatelé, co chvíli na rodinných návštěvách, na poutích (podporovaných církví) nebo na turistických zájezdech. Do Polska proudí z celého světa zástupy krajánků, a to až do třetího pokolení, ať už za prací, či pro potěšení, a radují se, že konečně zúročí sobotní dopoledne prosezená nad učebnicí polštiny.

Regionální rozdíly v rámci Polska jsou často odrazem národních charakteristik obyvatel daného kraje v 18. a 19. století. Poznaň, kterou svého času ovládali Prusové, je tudíž domovem pracovitého lidu dbalého zákonů, fanaticky čistotného a neskonale pedantského, který navíc – zpropadeně – vždycky všude přijde včas. Krakov a okolí je místo plné malicherných byrokratů, stejně jako jeho bývalí rakouští vládci. Varšavu (a okolní vojvodství) obývají lajdáčtí darmošlapové, kteří jako by – když se nad tím člověk zamyslí – Rusům z oka vypadli.

Do Polska proudí z celého světa zástupy krajánků a radují se, že konečně zúročí sobotní dopoledne prosezená nad učebnicí polštiny.

KONEC UKÁZKY

Table of Contents

Národní identita

Povaha