NÁRODNÍ IDENTITA

Varování na úvod

Pokud bychom měli Skoty popsat jedním slovem, pak tedy tím, že jsou jiní. Nejde o to, že by snad byli lepší nebo horší než všichni ostatní, ale rozhodně si je s nikým jiným nespletete. Na svou svéráznost vynakládají značné úsilí. Ten, kdo si myslí, že je to kvůli turistickému ruchu, se však šeredně mýlí. Skotové to dělají čistě pro své osobní uspokojení. Ty stamiliony liber, které vydělávají na davech návštěvníků, jsou pouhým bonusem (cestovní ruch je pro Skotsko druhým největším zdrojem cizí měny hned po whisky).

Být Skotem není jednoduché. Nejeden zdejší obyvatel se zdokonalování vlastní skotskosti věnuje celý svůj život.

Život na severozápadním okraji Evropy přiměl Skoty k tomu, že si na spoustu věcí přišli sami, a jsou náležitě pyšní, že si je dělají po svém. Být Skotem není jednoduché a nejeden zdejší obyvatel se zdokonalování vlastní skotskosti věnuje celý život.

Jedním z důvodů, proč mají Skoti rádi turisty, je fakt, že jen v porovnání s cizinci se může naplno projevit jejich osobitost. Možná to zní, jako by se celý skotský národ rád předváděl a vychloubal. Ale nic nemůže být dál od pravdy – prostě jen chtějí, abyste ocenili, že nejsou ochotní tančit tak, jak ostatní pískají. Jakmile si to jednou uvědomíte, dokážete ocenit i jejich další typické rysy.

Skotové o sobě mají neotřesitelně vysoké mínění a je jim jedno, co si myslí ostatní. Kromě věcí jako jsou whisky, tartan, dudy či koláč Dundee dali světu také šlapací kolo, svítiplyn, první funkční parní motor, nafukovací pneumatiky, chloroform, telefon, televizi, ultrazvuk, penicilin, parafín, elektrickou dojičku, změkčovač vody, klonovanou ovečku Dolly a plášť do deště zvaný mackintosh… a jestli jste to nevěděli, rádi vás o tom poučí. Skoti nejsou zrovna zdrženliví a uzavření lidé, kteří by se báli, že vás snad mohou obtěžovat.

I když jsou Američany, Kanaďany a Novozélanďany už po deset generací, v hloubi duše všichni vědí, že jsou vlastně Skotové.    Skotský export

Své výrobky ukuté z oceli Skotsko vyváží do celého světa. Stejně často tato země „exportuje“ své lidi. Za posledních pár staletí se do všech koutů světa rozprchlo přibližně třicet milionů Skotů. V Jižní Karolíně, východní Kanadě a na Jižním ostrově Nového Zélandu existují zvláštní enklávy, jakási „malá Skotska“, jejichž obyvatelé jsou Američany, Kanaďany a Novozélanďany už po deset generací, ale v hloubi duše všichni vědí, že jsou vlastně Skotové. I ti, kteří mají jen nejasné důvody cítit se Skotskem nějakou spřízněnost, často tvrdí, že je k zemi předků cosi přitahuje. Ta naopak vnímala někdejší kolonie jako jakési výspy skotského světa. Oznámení o sňatcích a úmrtích v místních novinách často doprovázel sebevědomý pokyn: „Prosím přetisknout v kanadském tisku.“

Zdá se, že Skotové často nadšeně opouštějí Skotsko, aby pak zbytek života trávili na setkáních krajanských spolků zvaných Caledonian Society, při nichž si dopřávají haggis a se slzami v očích pějí tklivé písně o svém „domově na Skotské vysočině, tam za mořem“. I když pocházejí třeba z Glasgow, domov je vždycky „na Skotské vysočině, tam za mořem“.

Jak Skotové vidí ostatní

Mimo Skoty existují dvě hlavní skupiny lidí:

1. Angličané

2. ostatní

Je výhodnější patřit mezi ty „ostatní“. Cizinci obvykle Skoty fascinují. Vypráví se nepřeberné množství historek o tom, jak místní v odlehlém horském údolíčku přivítali osamělého cestovatele s otevřenou náručí. Samozřejmě pokud to nebyl Angličan. Někdy se ho ale ujali, přestože to Angličan byl.

Skotové mají rádi Američany, zčásti proto, že často mívají skotské předky, ale hlavně pro jejich na první pohled bezproblémovou otevřenost a velkorysost. Možná ještě oblíbenější jsou Kanaďané, protože je u nich ještě větší pravděpodobnost, že jejich pradědové pocházeli ze Skotska.

Ale v oblibě jsou i Evropani. Zvlášť pokud pocházejí ze Skandinávie. V nich Skotové vidí kolegy Seveřany, kteří mají podobné vlastnosti, tedy kombinaci individualismu a ducha pospolitosti, a musejí snášet stejné rozmary počasí. Obdivují zejména energické a zcela nezávislé země, které mají zhruba stejný počet obyvatel jako Skotsko – například Dánsko, Finsko a samozřejmě Irsko, druhý keltský národ, který se Skotům v mnoha ohledech tak podobá, a přesto je v některých zásadních věcech tak odlišný. Iry zformovala historie tak, že jsou navenek jako ohniví běsi, ale uvnitř se skrývá chladná ocel. U Skotů je to přesně naopak.

Cizinci si myslí, že průměrný Skot má nohy jako kmeny stromů a bicepsy jako Pepek námořník, když zhltne plechovku špenátu.    Jak ostatní vidí Skoty

Cizinci si myslí, že průměrný Skot má nohy jako kmeny stromů a bicepsy jako Pepek námořník, když zhltne plechovku špenátu. Má údajně ukrutnou sílu, kterou získal při házení kládami, zrzavý plnovous a červený nos. Vše doplňuje zářivě rudým tartanovým kiltem a tvídovým sakem, které by z obyčejného smrtelníka během několika minut sedřelo kůži. K snídani pije whisky a živí se výhradně ovesnou kaší, haggisem a lososem. Taky poměrně dost křičí a rád se pere.

Jak každý ví, národnostní stereotypy jsou neskutečně zavádějící. V tomto případě ovšem stereotyp nabízí neuvěřitelně výstižnou charakteristiku každého druhého člověka, kterého potkáte v sobotu večer na glasgowské Sauchiehall Street. Aspoň pokud jde o ten křik a rvačky.

Pro Angličany (kteří, ať už je jinak Skotové vnímají jakkoli, nejsou považováni za cizince) je průměrný Skot pomenší, zarostlý fotbalový fanoušek, který drží v natažené ruce skotskou šálu, jako by čekal, až uschne. V civilu je to odborový vyjednavač nebo komik. Jí jenom smaženou rybu s hranolky, pije whisky, dost křičí a rád se pere.

Pro Angličany je průměrný Skot pomenší, zarostlý fotbalový fanoušek.

Pro mnoho ostatních národů (s výjimkou Francouzů) jsou Skotové totéž co Angličané. Tito cizinci nechápou, v čem je problém, když přátelsky prohodí něco jako: „Chci jenom říct, jak moc obdivuju vás Angličany a ty vaše vynikající fotbalové mančafty.“ Potom jsou často přesvědčeni, že průměrný Skot dost křičí a rád se pere.

Francouzi, kteří měli po staletí se Skoty velmi blízký vztah, používají přirovnání fier comme un Ecossais – hrdý jako Skot – a Skotové také zajišťovali francouzskému králi osobní stráž zvanou Garde Ecossaise. To Němci přezdívali za první světové války skotským regimentům oděným v kiltech „dámy z pekla“.

Jak Skoti vidí sami sebe

Skotové se rádi považují za poměrně okázalý a svérázný národ – s tartanem navenek i uvnitř.

Myslí si o sobě, že jsou chytří a vzdělaní. Váží si znalostí a jsou přesvědčení, že jich sami mají víc než dost. Není nic špatného na tom být chytrý, ale nesmíte se tím chlubit, musíte to dokázat slovy a činy. Když o někom ve Skotsku řeknete, že si „o sobě hodně myslí“, není to výčitka ani pochvala, jen prosté konstatování faktu.

Skot má pocit, že díky svým vrozeným instinktům dokáže chytit pstruha holýma rukama a vykuchat loveckým nožem jelena.

Skotská chytrost není tak úplně mýtus. Jistý skotský státní zaměstnanec navštívil poprvé své nadřízené v Londýně. Po návratu se ho ptali: „Tak jací byli ti Angličani?“ – „Ani vám nevím,“ odpověděl. „Já viděl jenom vedoucí různých oddělení.“

Skotové si také zakládají na svém pragmatickém, praktickém přístupu. U skotské ženy se rozumí samosebou, že je to schopná osoba, která může dělat strojvedoucí, šéfovat velké korporaci nebo být předsedkyní vlády, ale zároveň se nenechá ošidit při nakupování, umí upéct koláč a od maminky nebo od babičky zná minimálně šest různých způsobů, jak využít brambory, co zbyly od včerejška.

Muž má pro změnu pocit, že díky svým vrozeným instinktům dokáže chytit pstruha holýma rukama a vykuchat loveckým nožem jelena, i když se normálně živí softwarovým designem nebo se doma stará o děti.

Dokázali po celou svou historii setrvat ve spojenectví s Francouzi, o což se žádná jiná evropská kultura ani nepokusila.

Skotové se považují za srdečné lidi, co mají smysl pro humor, jsou nezávislí, ale zároveň žijí pro svou komunitu. Kdyby se měli popsat jedním slovem, bude to slovo „přívětiví“ – tedy přátelští, veselí, tolerantní a ochotní podělit se i o to málo, co mají; aktivní členové místní komunity, kteří si o ostatních myslí jen to nejlepší. Každý národ má přece nějaký ideál, kterému se chce přiblížit, a ani Skotové v tom nejsou výjimkou.

„Auld Alliance“

Tzv. Auld Alliance bylo spojenectví s Francouzi, které mělo zajistit hlavně vzájemnou obranu před nepřítelem ležícím mezi Francouzi a Skoty. Skutečnost, že Skotové dokázali po celou svou historii setrvat v tomto svazku, je jasným důkazem jejich schopnosti vyjít úplně s každým, protože žádná jiná evropská země se o něco takového ani nepokusila. Zlí jazykové sice mohou tvrdit, že Skoty a Francouze spojuje jenom přesvědčení, že žádný národ, který nemá rád Angličany, nemůže být úplně špatný, ale to je jen ošklivá pomluva.

„Auld Enemy“

Skotové toho dali světu mnoho a obvykle je vůbec nezajímalo, zda o to svět vůbec stojí. Musejí ale uznat, že hlavním zdrojem jejich inovací – politických, společenských, kulturních i průmyslových – byla vždy ta velká země na jihu, jejich odvěký nepřítel, „Auld Enemy“, prostě Anglie. Angličané byli vždy početnější, bohatší a ochotní ukazovat svou převahu. Prostě jsou pro Skoty už tisíc let trnem v patě. Svou hrdost, své národnostní cítění, své charakteristické dobré i špatné vlastnosti získali Skotové povětšinou díky Angličanům a často násilným způsobem. A to jim rozhodně nehodlají odpustit.

Oblíbená skotská historka vypráví, jak Bůh stvořil Skotsko a shlédl na ně s velikým uspokojením. Pak zavolal archanděla Gabriela, aby se také pokochal. „Jen se podívej,“ děl Bůh. „To je to nejlepší, co jsem dosud stvořil. Malebné hory, stateční mužové, lepé ženy, příjemně chladivé podnebí. A k tomu ještě nádherná hudba a něco mimořádného k pití, říká se tomu whisky. Ochutnej.“ Gabriel vděčně upil. „Vynikající,“ prohlásil. „Ale nejsi k nim možná až příliš štědrý? Nebudou zhýčkaní? Neměl bys to všechno vyvážit nějakými nevýhodami?“ A Bůh pravil: „Jen počkej, až uvidíš, koho dostanou za sousedy!“

Mezi Skoty panuje obava, že je jejich kolektivní chování produktem hluboce zakořeněného komplexu malého národa. Žádná země se nemůže vzdát své nezávislosti zcela bez výčitek a bez bolestného vědomí toho, oč přišla, tak jako Skotové v roce 1707. Skotsko se stalo anglickou provincií už dřív, dokonce dvakrát (za Eduarda I., zvaného „Kladivo na Skoty“, a za Olivera Cromwella). V obou případech však Skotové získali svou nezávislost zpět – takže jsou zvyklí otřepat se a začít znovu. Stejnou schopností je proslulý i skotský národní fotbalový tým, který se pravidelně kvalifikuje na mistrovství světa, jen aby se nechal vyřadit v prvním kole.

Angličané jsou Skotům už tisíc let trnem v patě.

Ale jakékoli obavy z méněcennosti jsou zcela liché. Tak jako malá rozhlasová stanice, jejíž vysílání ruší konkurence, museli i Skotové pořád křičet, aby je bylo slyšet a aby o sobě dali vědět. Jinak by už v dusivém sousedství Anglie dávno umlkli a Skotsko by se stalo jen jakýmsi severním výběžkem anglického hrabství Northumberland.

Z anglického přízvuku Skotové vždycky cítí blahosklonnost a aroganci, zvlášť když jde o přízvuk vyšší třídy. Ten v nich probouzí popudlivost a naježenost, která je součástí jejich povahy. (Ne nadarmo je skotským národním symbolem bodlák.) Skotové považují Angličany za samolibé snoby, posedlé třídním systémem. Tyto dva národy na sebe neústupně zírají přes hranice už tak dlouho, že to, co vidí na druhé straně, je spíše karikatura než realita. Je však dobře, že se Skotové s Angličany už dobrých 250 let neutkávají v krvavých řežích, ale na sportovních kolbištích.

Skotové museli pořád křičet, aby je bylo slyšet a aby o sobě dali vědět.

Většina Angličanů žije v blažené nevědomosti o tom, jak moc Skoty vytáčí, když někdo používá pojmy „Anglie“ a „Británie“, jako synonyma. Ještě víc dokáže Skoty naštvat, když se například na nějaké mezinárodní sportovní akci oslavuje skotský úspěch a Angličani si ho přisvojí jako „britský“. To do značné míry vysvětluje, proč budou tisíce Skotů skákat radostí, pokud například Irák porazí Anglii v lakrosu nebo v takzvaném skutečném tenise (real tennis, jeu de paume). I Skoti, kteří v životě neviděli jediný kriketový zápas, budou klidně celý týden flámovat, aby oslavili, že se nějaké mrňavé zemičce třetího světa povedlo porazit Anglii v jejím národním sportu.

Většina Angličanů žije v blažené nevědomosti o tom, jak moc Skoty vytáčí, když někdo používá pojmy „Anglie“ a „Británie“, jako by znamenaly totéž.    Jak se vnímají navzájem

Skotové si zakládají na tom, ze které oblasti přesně pocházejí. Když se však dva Skotové potkají v zahraničí, záleží jen na jejich společné domovině – jsou to prostě krajané. I když samozřejmě budou ještě radši, když budou oba z Ayrshire, nebo třeba z Auchtermuchty.

Když se dva Skoti potkají v zahraničí, záleží jen na jejich společné domovině. Doma to však budou rivalové.

Doma to však budou rivalové. V duchu si vedou dlouhé seznamy věcí, které jim na jiných Skotech vadí. Skotové jsou totiž analytický národ a nikdy nedají na první dojem. Nejsžíravější kritiku si nechávají pro sebe navzájem. Nejde o to, že by měli tak vysoké standardy, jde o čirou soutěživost a někdy přímo řevnivost.

Rivalita mezi Edinburghem a Glasgow je přímo legendární. „Po vítězství v Evropském poháru v Lisabonu vyrazili dva fanoušci glasgowského klubu Celtic stopem domů do Skotska a zastavilo jim auto. ‚Chcete svézt? Jedeme do Edinburghu‘, nabízel řidič. ‚Tak to je smůla‘, odsekli, ‚my jedeme do Glasgow.‘“

Lidé z Edinburghu považují Glasgow za běhnu mezi městy – hrubé, hlučné a vulgární. Glasgowané si pro změnu myslí, že typický obyvatel Edinburghu má „navrch huj, vespod fuj“. Jedna postava z povídky Neila Munroa prohlašuje: „V Glasgow nenajdete moudrého člověka, který by sem nepřišel z východu – to znamená z Edinburghu.“ „Jistě,“ opáčí Glasgowan, „ale čím je moudřejší, tím dřív sem přijde.“

Ale existují i další odrůdy rivality, například mezi obyvateli Skotské vysočiny a Skoty z nížin. I když to mnozí netuší, všichni mají mezi svými předky Kelty, skandinávské osadníky, Anglosasy a Vlámy, ale i starší, původní obyvatelstvo. A tak jsou rozdíly mezi nimi spíš kulturní než etnické. Nejviditelnější bývalo to, že se na Skotské vysočině mluvilo gaelštinou i celá staletí poté, co přestala být společnou řečí celé země. Ale i tak horalé považují lidi z nížin za sešněrované měšťáky, kteří nejsou o moc civilizovanější než Angličané. Skotové z nížin se nenechají zahanbit a považují ty z Vysočiny za bandu líných, nepraktických a nezodpovědných vyžírků závislých na podpoře. Takzvanou „Modlitbu záhumenkáře“ neboli „The Crofter’s Prayer“ evidentně nesložil žádný horal z Vysočiny:

Horalé považují lidi z nížin za sešněrované měšťáky, kteří nejsou o moc civilizovanější než Angličané.

Kéž by se rašelina sama těžila

A ryby na břeh skákaly

A my jen v posteli se váleli

A celé dny prospali.

Soutěživost však najdete i na místní úrovni a sousedící městečka vám o sobě navzájem budou často vyprávět pěkně nesousedské věci. Ale i v rámci jednoho města si lidé budují kmenové struktury, aby snáz poznali přátele od nepřátel. V Kirkwallu, hlavním městě Orknejí, se vždycky na Nový rok pořádá tradiční zápas („Ba’ game“) mezi obyvateli dvou částí města, horňáky a dolňáky. Žádného horňáka by přitom ani nenapadlo někdy fandit druhé straně, což samozřejmě platí stejnou měrou i naopak.

Skoti rychle a rádi odsuzují. Jedna přihlouplá větička z vás může v jejich očích udělat natvrdlého ňoumu na celý život.

KONEC UKÁZKY

Table of Contents

Národní identita