NÁRODNÍ IDENTITA

Země beze jména

Češi nemají pro svou vlast jednoslovné oficiální pojmenování.

V oblasti české kotliny – což je v podstatě kopcovitá krajina obklopená jen o trochu vyššími horami – vznikla významná feudální država. Nazývala se Království české. Značnou část 20. století strávili Češi ve společném státě se Slováky. Tento stát si říkal Československo. Dnes zde funguje demokratický systém. Ten se nazývá Česká republika. A tak sice Češi mohou označovat svou domovinu pomocí složenin s přídavným jménem „český“ (v různých tvarech), ale jednoduché podstatné jméno pro ni prostě nemají.

Češi se budou už navěky muset smířit s pojmenováním nějakou složeninou.

Jistě, existuje název „Čechy“, ale ten se používá jen pro západní část země, přičemž ta východní se nazývá Morava. Kromě toho čeští novináři s oblibou používají také populární neologismus Česko, ale jestliže nedojde k nějakému lingvistickému zázraku, budou se muset Češi už navěky smířit s nějakou složeninou. Prostě jim musí stačit žít v republice, která je česká.

Střed vesmíru

Když Koperník v 16. století přišel s tím, že středem sluneční soustavy není Země, ale Slunce, Češi to nejspíš vůbec nezaznamenali, protože dodnes evidentně věří, že je Země středem celého vesmíru. A z toho pak dál vyvozují, že středem Země je Evropa a konečně středem Evropy Česko.

Česká republika opravdu leží přibližně uprostřed kontinentu. Stačí se jen podívat na mapu a uvědomit si, že východní hranici Evropy netvoří předměstí Mnichova, ale pohoří Ural, za nímž se rozkládají sibiřské pláně. Z toho pak jasně vyplývá, že je Česko středobodem celého vesmíru.

Zdá se, že Češi věří, že Země je středem celého vesmíru. Středem Země je pak Evropa a konečně středem Evropy Česko.

Skoro každý rok se najde nějaká vesnička, která za pomoci školního atlasu, pravítka a laciné kalkulačky za pár kaček vypočítá, že právě ona a žádná jiná leží v naprostém geometrickém středu Česka, a tedy i v samotném středu vesmíru. Drobným nedostatkem těchto tvrzení je počet obcí, které si tento nárok činí - už je jich kolem 80 a to číslo dál roste.

Národní hrdost se zpravidla projevuje pouze na sportovních akcích, protože pokud si Češi někdy s chutí zapějí státní hymnu, tak po vítězném zápase. Když ji však lidé zaslechnou v rádiu nebo v televizi, jen málokdy na to nějak reagují a prostě si jdou po své práci. Navíc původně vůbec nebyla složena jako oficiální hymna. Píseň „Kde domov můj“ pochází z 19. století, kdy poprvé zazněla v komedii o ševcovské slavnosti zvané fidlovačka.

Jak vidí sami sebe

Sami sebe Češi vnímají jako románové hrdiny. Nejde však o psychologicky rozervané postmoderní hrdiny z románů Milana Kundery. Dokonce ani o hrdinného válečníka ze starých českých pověstí. Jde o bezstarostnou, dobrosrdečnou postavu z románu humoristy a satirika Jaroslava Haška. Obtloustlého, hovorného (možná až užvaněného) človíčka se zálibou v pivu a takzvaných utopencích (místní nakyslé delikatese vyráběné z nakládaných buřtů a cibule), známého jako dobrý voják Švejk.

Sami sebe Češi vnímají jako románové hrdiny. Ne jako hrdinného válečníka ze starých českých pověstí, ale jako starého dobrého vojáka Švejka.

Švejk je sice voják, ale ve své podstatě pacifista. Přesto je za 1. světové války odveden do armády, kde se projevuje jako zcela neschopný blbec a naprosto zbytečná součástka válečné mašinérie. I když je pro nedostatek inteligence zproštěn vojenské služby, úplný blb to není. V českých hospodách i vysokoškolských posluchárnách se i po takřka 100 letech od prvního vydání knihy vzrušeně debatuje o tom, zda je Švejk opravdu idiot, nebo to pouze úspěšně předstírá. Každopádně projevuje víc rozumu než všichni krvežízniví váleční štváči kolem něj. Tento nenápadný český človíček se díky neustálému úsměvu a úžasné výmluvnosti dokáže s neuvěřitelným štěstím vysekat ze všech problémů.

Švejk je věčný outsider, ale přitom ví, jak naplno užívat života. Nedokáže být dlouho smutný. Jiné národní opusy opěvují myšlenku, že je láska (pravda, čest a podobně) silnější než smrt, ale Švejk tvrdí, že je dobré mít také veselou mysl, nekonečnou zásobu báchorek, určitou míru povrchnosti a bezbřehou odhodlanost nenechat se do ničeho zatáhnout. Švejk se historických událostí neúčastní, on je sabotuje. Pro jeho schopnost proplouvat životem už se vžil výraz švejkování.

Je dobré mít veselou mysl, nekonečnou zásobu báchorek, určitou míru povrchnosti a bezbřehou odhodlanost nenechat se do ničeho zatáhnout.

Každý Čech je tak trochu Švejk. A když si čte Haškovy Osudy dobrého vojáka Švejka za světové války, jako by se díval do zrcadla. Hledí do něj spokojeně jako primadona, která si před plesem zkouší nový náhrdelník.

Švejkování s sebou ale přináší také velkou frustraci. Neschopnost stát se hybnou silou historie a původcem myšlenek, které spasí lidstvo, se stává určitou formou všeobecné sociologické retardace. Češi zkrátka trpí klasickým komplexem méněcennosti malého národa.

Čechů je 10 milionů a jiné podobně velké (Čech by řekl malé) národy se považují za střední. Pokud jsou Maďaři, Portugalci nebo Švédové malé národy, co mají říkat Lucemburčané nebo obyvatelé San Marina? Ale Češi se považují za malý národ. Myslí si, že mají holubičí povahu. V celých dějinách byli Češi vždycky ti nevinní a napadaní – tu ze západu, tu z východu – zatímco oni nechtěli nic jiného než vynalézat, skládat básně a prostě jen být sami sebou. A okupanti jim jejich výkresy a plány ukradli, zneužili je a ještě je vydávali za vlastní. Proto se Čechům podařilo na patentový úřad propašovat jen velmi málo vynálezů. Ale povedlo se to třeba bratrancům Veverkovým. Ti vynalezli něco, čemu se říkalo ruchadlo – polozapomenuté vylepšení obyčejného pluhu, ze kterého se měl svět posadit na zadek.

Myslí si, že mají holubičí povahu. V celých dějinách byli Češi vždycky ti nevinní a napadaní.

Jejich příběh se učí na základních školách po celé zemi a nazpaměť ho zná každé malé dítě. Je až s podivem, že nebyly narozeniny učených bratranců dosud prohlášeny za národní svátek. (A že by byl jistě populární, protože by to musely být hned dva dny.)

Celý národ je na své ruchadlo náležitě hrdý. Skutečnost, že nikdo přesně neví, co takové ruchadlo vlastně je a k čemu je dobré, však na této skutečnosti vůbec nic nemění.

Češi jsou pevně přesvědčeni, že by dokázali ostatní národy snadno předčit, kdyby jim v tom nebránila nejprve Vídeň, potom Berlín, později Moskva a dnes pro změnu Brusel. A tak jen zamyšleně postávají opodál a upřímně se diví, proč ještě CNN nevysílá pravidelný každodenní pořad Dobré zprávy z Česka. Je to do očí bijící nespravedlnost a hanebné opomenutí, ale Češi – jako správní Švejkové – to nesou statečně.

Upřímně se diví, proč ještě CNN nevysílá pravidelný každodenní pořad Dobré zprávy z Česka.

Navzdory tomu všemu jsou Češi přesvědčeni, že z jejich řad vzešla největší osobnost lidské historie, nejinteligentnější světový vynálezce a nejplodnější autor Jára Cimrman. Tato postava fiktivního génia se zrodila poměrně nedávno v jednom z pražských divadel. Brzy však sestoupila z jeviště a začala žít vlastním životem. V jedné celostátní televizní anketě byl dokonce Jára Cimrman zvolen velkou většinou hlasů největším Čechem všem dob. Organizátoři se však zdráhali prohlásit za vítěze hlasování, které například v Británii vyhrál Winston Churchill, neexistující postavu. Proto nechali chudáka Cimrmana diskvalifikovat a vítězem prohlásili středověkého panovníka, krále Karla IV. Češi tu soutěž prostě zešvejkovali. A tak to dělají se vším.

Jak vidí svoje sousedy

V průběhu 20. století byli Češi dvakrát okupovaní, poprvé Německem (1938–1945) a podruhé Sověty (1968–1990). Po 2. druhé světové válce přinutili Češi tři miliony německých obyvatel opustit české země (kterým Němci říkali Sudety), nebo tedy spíš Česko, v té době ovšem Československo… (tady vidíte, jaké zmatky dokáže způsobit chybějící jedno vlastní jméno), a od té doby žijí ve falešné představě, že tento odvěký sousedský spor vyhráli. Proto na německé turisty pohlížejí se směsicí blahosklonnosti a závisti. Jsou si plně vědomi ekonomického potenciálu svých západních sousedů – a rádi by z jejich peněženek vydolovali aspoň kousek toho potenciálu pro sebe.

Být Němec už v České republice není zločin. Návštěvník z Německa však musí počítat s tím, že zde na něj nehledě na jeho skutečnou povahu budou pohlížet jako na člověka bezcitného, hrubého a arogantního, který nemá ani špetku smyslu pro humor. Pro Čechy jsou všechny tradiční německé ctnosti – kolegiálnost, spořádanost, svědomitost, poslušnost a tak dále – takřka kompletním výčtem lidských neřestí.

Češi mají vůči Němcům komplexy, neboť se zdá, že jsou téměř ve všem úspěšnější, a navíc se v jejich domovině objevuje čím dál víc německých firem. Mnozí si myslí, že se tak jejich země zaprodá Němcům a že toho, co se jim nepodařilo dosáhnout vojenskou mocí, teď dosáhnou pomocí peněz. Češi dokážou Němce překovat pouze ve třech věcech:

1) v pití piva,

2) v ledním hokeji,

3) v tom, že byli během obou světových válek na správné straně.

Možná to překvapí, ale Češi si z Němců moc často legraci nedělají. Když už si z někoho utahují, jsou to obvykle supervelmoci jako Američani, Rusové nebo Marťani. Jen s těmi se má cenu srovnávat.

Termín, kterým Češi své germánské sousedy označují, zní velmi podobně slovu „němý“. To ovšem není náhoda, protože staří Čechové starým Germánům prostě nerozuměli, z čehož logicky vyvodili, že jejich sousedi prostě neumí mluvit. Být němý je pro Němce osvědčený způsob, jak v Česku bezpečně přežít. K němým jsou totiž Češi mnohem, ale opravdu mnohem tolerantnější.

Češi ví, že „Je lepší mít teplé české pivo než chladnou germánskou ženu.“

Na jih od Česka leží Rakousko, jehož obyvatelé mají tu nepopiratelnou smůlu, že také mluví německy. Ti jsou ovšem vzati na milost, hlavně protože jich je méně než Němců, takže k nim není tolik výhrad. Ale ani Rakušani mnoha Čechům k srdci nepřirostli, protože po pádu železné opony dávali do svých obchodů cedule se slovy: „Češi – nekraďte tady!“ Polovina národa se cítila tímto implicitním obviněním uražená, zatímco ta druhá přemítala nad tím, jak je mohli Rakušani tak snadno odhalit.

Bělorusové a Moldavani, kteří v zemi pracují, Čechům splývají do jednoho velkého guláše s ostatními národy bývalého Sovětského svazu.

Poláci byli v historii vždy považováni za koňské handlíře, podomní obchodníky a zloděje, Maďaři za primitivní pěstitele zeleniny a patrně zloděje, Rumuni, Bulhaři a Jugoslávci za únosce dětí, pašeráky a rozhodně za zloděje. A nejhorší ze všech byli Rusové a Ukrajinci. Tyto zkreslené představy přetrvaly dodnes, za což mohou z velké části hořké vzpomínky na účast těchto zemí při Sověty vedené invazi, která v roce 1968 brutálně potlačila takzvané „Pražské jaro“, ušlechtilý a naivní pokus Čechů o reformu tehdejšího systému. (Obvykle se zapomíná, že Rumunsko odmítlo poslat Sovětům vojáky a Jugoslávie dokonce Čechům a Slovákům nabídla vojenskou pomoc.)

Pokud jde o Bělorusy a Moldavany, kteří v zemi pracují, ti Čechům splývají do jednoho velkého guláše s ostatními národy bývalého Sovětského svazu. Jsou si však jistí tím, že ta jejich práce na stavbách, kde dělají skoro zadarmo, musí být jeden velký podfuk. Ve skutečnosti jsou to všechno mafiáni.

Když nyní złoty posílil, podezírají Češi všechny Poláky, že jsou to podvodníci a šmelináři. Tato kritika ovšem českým zákazníkům nezabrání, aby každý víkend zaplavili levné pouliční trhy v polských pohraničních městech.

Zato početní Vietnamci, kteří v zemi žijí už od dob komunismu, se ukázali jako skvělí podnikatelé a obchodníci. Přijeli v rámci bratrské socialistické výměny. (Do Vietnamu tehdy proudily ruské a české zbraně a stroje a do Evropy za to jezdili vietnamští studenti. Jak mohlo být něco takového aspoň trochu výhodné, nechápe nikdo dodnes.) Většina z nich sice prodává samý šmejd, ale vietnamské digitálky a sadu barevného plastového nádobí najdete snad v každé české domácnosti.

Zvláštní dobré vztahy

Nejpřátelštější vztah mají Češi ke Slovákům. Dokonce jim už odpustili i to, že se od nich po desítkách let společného soužití odtrhli. S blahosklonným přístupem staršího bratra říkají Slovákům – jejichž ekonomika je mnohem progresivnější než ta česká – jak mají co dělat, a jsou uražení, když to pak Slováci dělají jinak. Ale vždycky jim nakonec odpustí. Češi a Slováci opravdu působí jako bratři. Jejich jazyky jsou si tak podobné, že si navzájem bez problémů rozumí. A pak si i ti Češi, kteří nezvládají žádný cizí jazyk, připadají jako protřelí světáci.

S blahosklonným přístupem staršího bratra říkají Slovákům, jak mají co dělat, a jsou uražení, když to pak Slováci dělají jinak.     Oba národy si žily spokojeně pospolu v Československu a teď si žijí spokojeně každý ve svém státě.

Pak je ovšem otázkou, proč, když jsou si tak podobní, nedokázali dál žít společně v jednom státě nazvaném Československo? Většina lidí vám řekne, že rozdělení na dva samostatné národní státy bylo politicky a ekonomicky motivované rozhodnutí parlamentu. Země se rozdělila bez referenda v době, kdy to většina Čechů a Slováků vlastně ani nechtěla. Oba národy si žily spokojeně pospolu v Československu a teď si žijí spokojeně každý ve svém státě. A tak ani nepřekvapilo, když Belgičani a Kanaďani přizvali české a slovenské odborníky jako poradce v otázkách případného rozdělení.

Pokud se chcete rozejít bez větších rozepří, ale nevíte, jak na to, je logické nechat si poradit od lidí, kteří s tím mají osobní zkušenost. A hlavně musíte doufat, že to bude váš partner brát se stejným klidem jako oni.

Zvláštní špatné vztahy

Téměř v každém českém městě a v každé vesnici žije ještě jeden národ, či spíše etnikum – Romové. Vlastně se neví, kolik jich doopravdy je, a politická korektnost vyžaduje, aby to nikdo ani nepočítal. V souvislosti s jeho členy je nepřijatelné používat slovo „cikán“ – výjimkou je pouze oblíbená tradiční uzenina zvaná „cikánská pečeně“, nebo také „cikánka“. Češi budou mít za souseda raději Němce než Roma. Romy považují za líné (dokonce línější, než jsou Poláci), hlučné (ještě hlučnější, než jsou Němci) a prohnané (prohnanější, než jsou sami Češi) – což je opravdu smrtící kombinace.

Vlastně se neví, kolik Romů doopravdy je, a politická korektnost vyžaduje, aby to nikdo ani nepočítal.

Dřív si Češi dělali legraci hlavně z Rusů, komunistických policajtů a Slováků. Když komunismus padnul a Slováci se osamostatnili, ztratil tento druh humoru šmrnc a místo toho se vyprávějí vtipy hlavně o českých cikánech, kteří mají spoustu dětí, „dlouhé prsty“ a umí přímo mistrovsky podojit systém sociálního zabezpečení. Například:

Němci si myslí, že Češi jsou sice velice šikovní, ale potřebují pořádné vedení.

Nezaměstnaný cikán přijde zdráhavě na úřad práce a povídá: „Chci dělat, co mi nabídnete za práci?“ Úřednice na něj chvilku překvapeně civí a potom řekne: „Měla bych tady místo generálního ředitele, obrovský plat, k tomu vlastní kancelář, firemní limuzína a sexy sekretářka.“ Zaražený cikán se na ni oboří: „Vy si ze mě děláte srandu?!“ „To sice jo,“ odtuší úřednice, „ale vy jste si začal.“

KONEC UKÁZKY

Table of Contents

Národní identita