NÁRODNÍ IDENTITA

Předznamenání

Existuje ostrov jménem Irsko a stát jménem Irsko, není to ale totéž. Součástí ostrova jménem Irsko je také Severní Irsko, které stát jménem Irsko v minulosti považoval za svou součást, ale dnes už jen toužebně doufá, že by jeho součástí zase někdy mohlo být. Většina severoirského obyvatelstva ovšem považuje nynější stav za nejlepší možný.

Irsko možná znáte jako „Irskou republiku“, nejde ale o oficiální název. Stát se jmenuje „Irsko“, v irštině „Eire“. Probritská většina v Severním Irsku termín „Irsko“ pro tento stát ze zjevných důvodů používá nerada. Proto, byť jinak zrovna nehoří nadšením pro irský jazyk, v angličtině často používá termín Eire. Obyvatelé státu Irsko to považují za urážku a severoirští unionisté to také jako urážku míní, ač by obě strany jen stěží vysvětlovaly proč. Angličané někdy použijí výraz „Eire“, aniž by tím chtěli někoho urazit – zkrátka netuší, která bije.

Irsko možná znáte jako „Irskou republiku“, nejde ale o oficiální název.

Mnozí obyvatelé republiky Irsko neradi používají název Severní Irsko, protože ona velká písmena mu dodávají jaksi trvalý charakter. V souladu se svou mírou nacionalismu říkají raději „šest okupovaných hrabství“ (extrémní nacionalista), „prťavá šestka“ (extrémní nacionalista s lidovým smyslem pro humor), „sever Irska“ (umírněný nacionalista) nebo prostě jen „Sever“ – s velkým S (sofistikovaný liberál, nacionalista, jen aby se neřeklo). Probritští seveřané pro označení Severního Irska také někdy používají jméno provincie „Ulster“. Ale součástí Severního Irska jsou jen dvě třetiny Ulsteru – zbytek leží v republice Irsko a tamní lidé nemají rádi, když se názvu jejich provincie zneužívá.

Zkrátka a dobře, ostrov jménem Irsko je pro nezasvěcené diplomatickým minovým polem. Nejbezpečnější je neformální rozlišování na „sever“ a „jih“. Řekněte to rychle a ledabyle a nikdo si nevšimne, jestli jste použili velké písmeno. Jen si zapamatujte, že nejsevernější část Jihu, hrabství Donegal, leží severněji než jakákoli oblast ze Severu. Jinak se zbytečné zvýší už tak vysoké riziko, že se v Irsku ztratíte (viz kapitola Dopravní značení).

Dost lidí z republiky nerado používá název Severní Irsko, protože ona velká písmena mu dodávají jaksi trvalý charakter.    Hranice

Irskou republiku a Severní Irsko dělí pomyslná čára, které se říká prostě „Hranice“. To je zřetelné například na mapách, ale dokonce i v knihách a novinách, kde se často píše s velkým písmenem (the Border), avšak v terénu to až tak patrné není. Kolikrát ji překročíte, aniž byste si jí vůbec všimli (jak tvrdila britská armáda, když ji nachytali na špatné straně).

Hranici obyčejně tvoří jen potok nebo most a kolikrát ji překročíte, aniž byste si jí vůbec všimli.

Hranici obyčejně tvoří jen potok nebo most, ale často prochází i statkem, dvorem nebo domem. A díky lukrativnímu rozdílu ve výši spotřební daně za benzin na Severu a na Jihu hranice někdy prochází i velkou nádrží plnou nafty patřící pašerákům.

Spolehlivým znamením, že jste překročili státní hranici, bývá dopravní značení. Na Jihu jsou směrové tabule – jsou-li tu vůbec nějaké – v angličtině i irštině; zato na Severu jsou jen anglicky. Napoví vám také poštovní schránky. Stejně jako v jiných částech Spojeného království najdete i na Severu charakteristickou viktoriánskou červenou poštovní schránku. I Jih měl charakteristickou viktoriánskou červenou poštovní schránku – jen byla po vyhlášení nezávislosti přemalována nazeleno.

Snad nejjistějším znamením, že jste přejeli Hranici, jsou vlajky. V Severním Irsku příslušníci obou táborů s oblibou vyvěšují vlajky a státní znaky, aby projevili svou věrnost buď tomu, či onomu zřízení, a oblasti těsně na sever od Hranice jsou povětšinou nacionalistické. Když tedy pojedete severním směrem a najednou všude kolem sebe spatříte republikánské vlajky, můžete se spolehnout, že už v republice nejste.

Osm set let útlaku

Irské dějiny jsou tvořeny dlouhým sledem vpádů, jen s jednou významnou výjimkou: je krutou ironií, že Římané – jejichž šikovné instalatérské ručičky by se mohly hodit – se rozhodli, že Irsko je tak deštivé, že nemá cenu se s ním zdržovat. Jinak si však tuto příležitost nechalo ujít jen málo pustošících vojsk, takže když v roce 1169 dorazili z Británie Normané a začalo „osm set let útlaku“, nebylo to žádné velké překvapení.

Uvelebili se zde natolik, že si ani nevšimli opakovaných náznaků, že je načase odejít. Stejně jako všichni předchozí nájezdníci byli Normané (jimž se začalo říkat „Staří Angličané“) brzy asimilováni a začali být „irštější než sami Irové“, jak zní známé rčení. To vyvolalo velké znepokojení v Anglii, kde Noví Angličané začali být normanštější než sami Normané.

Angličané nasadili nové osadníky, odolnější vůči vodě, než byli Normané, a méně podléhající účinkům keltské mlhy.

Po znovudobytí Irska byly vyhlášeny takzvané trestní zákony, které zakazovaly řadu oblíbených aktivit, například „být Irem“. Také sem byli nasazeni noví osadníci, odolnější vůči vodě, než byli Normané, a méně podléhající účinkům keltské mlhy. Osadníci, jež dorazili na sever Irska v 17. století, byli imunní vůči asimilaci z části kvůli náboženství. Zatímco Irové a Staří Angličané zůstali římskými katolíky i po reformaci, tito nově příchozí byli protestanty dvou hlavních skotských odrůd – „zatvrzelí“ a „zarytí“. Britské náboženské války vyvrcholily na irské půdě bitvami u Boyne (1690) a u Aughrimu (1691), kde Bůh nastoupil za obě strany, ale podle všeho se s trochu větší chutí bil za protestanty.

18. století bylo na irské poměry pokojné, neboť v něm došlo jen k jednomu pokusu o revoluci za cenu ani ne 30 000 životů. Nepřímým důsledkem této rebelie z roku 1798 byl zákon o unii, který učinil z Irska a Británie jedinou parlamentní jednotku. Během 19. století hladomor a masová emigrace zredukovaly počet obyvatel Irska na polovinu. Pro přeživší získal boj za samostatnost (Home Rule) nový význam.

Militantní republikáni to znovu zkusili v roce 1916. Na rozdíl od všech předchozích povstání, vyznačujících se nerealistickým optimismem, tentokrát vzbouřenci mazaně počítali s porážkou. Dokonce zosnovali rafinovaný revoluční koncept, který vešel do dějin jako „triumf neúspěchu“. Jejich plán vyšel skvěle. Když totiž Britové nejen zadusili povstání, ale také postříleli jeho vůdce, obrátili tím veřejné mínění proti sobě a na stranu povstalců. Následovala nezávislost pro 26 ze 32 irských hrabství.

Pojem „osm set let útlaku“ zamrzl v čase, asi jako památkově chráněná budova.

Protestanté na Severu, tehdy už britštější než sami Britové, vetovali snahu o celoirskou republiku a zřídili si vlastní parlament v Belfastu, věrný Spojenému království. Byl založený na principu „jeden muž, jeden hlas“, toto pravidlo ale nebylo vždy dodržováno. Diskriminace katolíků byla tak rozšířená, že ještě v roce 1969 – na osmisté výročí invaze Normanů – se irští nacionalisté mohli oficiálně prohlašovat za oběti „osmi set let útlaku“. Dodnes mají na tento slogan autorské právo.

(Mnoho katolíků ze Severu se považovalo za utlačované ještě hluboko v 90. letech, čímž získali titul „nejutlačovanější lid v dějinách lidstva“. Hrstka nadšenců si dává tu práci a pěstuje si pocit útlaku ještě dnes. Pojem „osm set let útlaku“ však zamrzl v čase, asi jako památkově chráněná budova, ke které není možné nic přistavovat.)

Hymny

Stejně jako mnoho národních hymen je i ta irská starým dobrým svoláním do zbraně proti (bezejmenným) nájezdníkům. Ze slušnosti se však odjakživa zpívá v irštině, aby návštěvníci nerozuměli slovům a nebrali si je osobně. Slovům ostatně dodnes nerozumí ani mnoho Irů. Ale většinou to ničemu nevadí.

Národní hymna se odjakživa zpívá v irštině, aby návštěvníci nerozuměli slovům a nebrali si je osobně.

Ve sportu je ale hymna problém. Například v ragby Irsko sestavuje celoostrovní tým, a i když z ragbistů z Ulsteru, pocházejících téměř výlučně z probritské protestantské komunity, jejímu textu rozumí jen málokdo, odjakživa tuší, že tato písnička jejich tradici příliš nereprezentuje. Sportovní činitelé byli nakonec nuceni zvolit neutrální alternativu.

Výsledkem je, že při mezinárodních ragbyových zápasech na domácí půdě se dnes hrají dvě hymny: jedna oficiální v irštině – o boji za svobodu – a jedna v angličtině, která se též zmiňuje o boji, ale jen docela mlhavě, nepoliticky. Na zápasech v zahraničí naštěstí zaznívá jen ta druhá. Jinak by při návštěvě Jihoafrické republiky, která má také dvě hymny, trval ceremoniál před zápasem déle než utkání samotné.

Sprosté slovo na B

Pevninská masa u severozápadního pobřeží Francie je světu kolektivně známá jako Britské ostrovy. Je to užitečný popis a duševně vyrovnaní Irové proti němu příliš neprotestují. Zato protestují, když cizinci zajdou ještě dále a předpokládají, že Iry lze charakterizovat – byť jen volně – jako Brity.

Obzvlášť Britové mají ve zvyku zahrnovat pod slovo „Britové“ i Iry – a vždy, když to udělají, jsou Irové právě u obrazovky.

To je obrovské faux pas. Přibližně 900 000 Irů, především ze severozápadu, se do větší či menší míry za Brity považuje. Zbývající čtyři a půl milionu doma u televize vypění pokaždé, když někdo Iry či irské věci označí za britské. Pro některé z nich platí, že má-li jejich život vůbec nějaký smysl, pak je jím fakt, že nejsou Brity.

Problém dále jitří skutečnost, že vysílání britské televize BBC pokrývá i Irskou republiku (zato povinnost platit televizní poplatky sem nedosahuje). Důvody k popuzení se tedy naskytnou často. Obzvlášť Britové mají ve zvyku zahrnovat pod slovo „Britové“ i Iry – a vždy, když to udělají, jsou Irové právě u obrazovky.

Irové vědí, že to není míněno jako urážka, ale z neuváženého použití sprostého slova na B mají podobný pocit, jako kdyby na ně nemístně sáhl bývalý parter, se kterým si kamarádsky zašli na skleničku poté, co se s pomocí psychologa zotavili z hořkého rozvodu. Ano, jsou nasáklí britskou kulturou (čtou i všechny britské noviny, i když za ty se platit musí), jež bude vždy součástí jejich životů, ale toto období už dokázali překonat. Proto by byli rádi, kdyby to lidé respektovali.

Slavný Seamus

V Irsku dokonce existuje podezření – založené na bedlivém pozorování a paranoie –, že ona nadávka na B se pro Iry používá, jen když jsou úspěšní. Věc se však komplikuje, neboť mnoho Irů musí letět za slávou s přestupem, a někdy dokonce i se zastávkou v Londýně. Nelze se tak vyhnout problémům se zavazadly. Seamus Heaney, laureát Nobelovy ceny, promluvil za celý národ, když poté, co ho zařadili do antologie britské poezie, napsal báseň, ve které si stěžuje, že mu nakladatel omylem vzal kufr – ale jedná se ale o velmi volnou interpretaci.

Lidé často považují všechny Iry za ohnivé pihovaté zrzouny.    Jak ostatní vidí je

Lidé často mají všechny Iry za ohnivé pihovaté zrzouny, kteří začnou rvačku kvůli sebemenšímu pocitu znevážení (například když je někdo nazve Brity). Pihy by docela seděly, ale typický Ir je hnědovlasý a modrooký. A ač jsou potomky Keltů, neohroženého lidu, jehož bojovníci pádili do bitvy nazí, běžný dnešní Ir by si dobře rozmyslel, než by vběhl nahý třeba jen do koupelny.

Mýtus natvrdlého Paddyho – druhdy zvlášť oblíbený v Británii – se v posledních letech vytratil. Stereotyp Irů jako sympatických neschopů ale zůstává stále ve vzduchu. Jsou považováni za lid ovládaný emocemi, organizačně neschopný, jevící nezájem o hmotné statky. To se hodí při obchodních jednáních. Schopnost tvářit se jako beznadějný romantik, kterého nezajímají peníze, byl jeden z nejvýznamnějších faktorů při vzestupu Irska mezi nejbohatší národy na počátku 21. století. Ale těsně předtím, než se provalilo, jak je to ve skutečnosti, země zase zkrachovala. Takže teď už má svou romantickou image jistou.

Stereotyp Irů jako sympatických neschopů zůstává stále ve vzduchu. Jsou považováni za lid ovládaný emocemi.

Kamkoli Irové zamíří, předchází je pověst, že mají rádi „craic“ (vyslovuje se „krek“), což s sebou nese občasné oplétačky s protidrogovou policií. Ostatní od nich čekají, že budou povídaví a zábavní a stanou se duší každého večírku. Zvlášť to platí třeba ve Skandinávii, kde se na vzájemnou konverzaci mezi místními za normálních okolností zahlíží, takže je irský návštěvník vítanou záminkou odvázat se. Ir v zahraničí musí vždycky dělat trochu šou. Ale je fajn vrátit se pak zas domů a být sám sebou.

Ir v zahraničí musí vždycky dělat trochu šou.    Čtyřicet odstínů zeleně

Někteří lidé si uchovávají v srdci hřejivé představy o Irsku, zvlášť irští Američané. Ty však do značné míry kazí ti Irové, kteří v zemi skutečně žijí.

Třeba tradiční irské venkovské obydlí, vápnem nabílený domek s doškovou střechou. Jeho prostá, účelná krása na vás hledí po celém Irsku, ale jen z pohlednic, starých fotografií a v galeriích. Skutečné domy tohoto druhu už neexistují. Když někde nějaký zahlédnete, nejspíš to bude stylová hospoda postavená minulý týden. Většina venkovanů žije v moderních bungalovech všemožných velikostí a tvarů. Jestli mají něco společného, je to naprostý nedostatek vizuální estetiky.

Díky písni, kterou proslavil Johnny Cash, očekávají návštěvníci Irska, že uzří oněch slavných „čtyřicet odstínů zeleně“. Ale letí-li do Dublinu přes Irské moře, jehož barvu James Joyce popsal jako „soplovou zeleň“ (41. odstín), dost možná budou zklamaní. Intenzivní zemědělství spolu s pochybnými rozhodnutími místních urbanistů snížily počet rozeznatelných odstínů zeleně okolo hlavního města Irska na takových 15. Než se tato kniha dostala k vám, na několika z nich už byla možná – nějakou pochybnou změnou územního plánu – povolena zástavba.

Prostá krása tradičního irského obydlí na vás hledí po celém Irsku, ale jen z pohlednic.

Teprve když se dostanete z města ven, dostojí Irsko své pověsti smaragdového ostrova. Čím dál na západ pojedete, tím bude zelenější, alespoň v mezerách mezi nově postavenými bungalovy a chatami. Déšť sytost barev ještě prohlubuje. Živé ploty po letní spršce bez varování explodují bujnou zelení. Bez přehánění lze říci, že už nikdy nikde neuvidíte víc odstínů zelené než na západě. Některé z nich ale září z pláštěnek turistů.

Irské impérium

Základem irského světonázoru je nehorázné pokrytectví. Ač si sami hořce stěžují na nepozorný zvyk Britů zahrnovat je mezi Brity, sami termín „Irové“ připisují jiným bez nejmenšího opodstatnění a pohazují jím jako tabatěrkou šňupacího tabáku při stráži u mrtvého. Hlavním důvodem je, že i když jsou národem malým a relativně nevýznamným, mají se Irové za středobod globálního impéria: velké hibernské* diaspory.

Na rozdíl od Skotů by Irové nikdy velikášsky neprohlašovali, že řídí Anglii. Ale to jen proto, že mají plné ruce práce s řízením Ameriky. Emigrace do Spojených států poslední dobou vyschla, ale základy už jsou položené; při posledním sčítání prohlásilo neskutečných 45 milionů Američanů, že jsou irského původu. To ukazuje buď na fenomenální úspěšnost Irů při rozmnožování (nasvědčovala by tomu například velikost rodiny Kennedyů), nebo – což je asi realističtější – že z široké nabídky předků, z níž si většina Američanů může vybrat, přinášejí chudí a utiskovaní Irové největší prestiž. Tak či tak, ono číslo vysvětluje pocit Irů, že USA patří jim.

Na rozdíl od Skotů by Irové nikdy velikášsky neprohlašovali, že řídí Anglii. Ale to jen proto, že mají plné ruce práce s řízením Ameriky.

Druhou největší kolonií je zřejmě Austrálie, kde by Irové označili za „tak nějak naši“ asi třetinu populace. Mezi svá zámořská území dále počítají Anglii, Skotsko, a dokonce Francii, kam gaelští vůdci klanů uprchli v 17. století a založili tam vinařské závody, jež prosperují dodnes. Charles de Gaulle měl prababičku Irku. Ostrůvky impéria jsou například i v Jižní Americe (i Che Guevara byl částečně Ir). A díky náboženským misionářům neunikly irskému vlivu ani Afrika a Indie. Zkrátka a dobře, irská diaspora je říše, nad kterou slunce nezapadá.

Irskému vlivu neunikly ani Afrika a Indie. Zkrátka a dobře, irská diaspora je říše, nad kterou slunce nezapadá.

KONEC UKÁZKY

Table of Contents

Národní identita