NÁRODNÍ IDENTITA

Varování na úvod

Francouzi záleží na tom, co je v životě opravdu důležité - a to být Francouzem. Záleží jim víc na tom, aby všechno dělali ohromně stylově, než na tom, co dělají. Jsou přesvědčeni o své kolektivní i individuální nadřazenosti nade všemi ostatními. Šarmantní na nich ale je, že námi ostatními nepohrdají: pouze nás litují, že nejsme Francouzi.

Ve všem, co Francouzi udělali - ať už dobře, či špatně - za posledních tisíc nebo i více let, má ústřední místo koncept la force (síly). La force je jejich představa o esenci života, jež je provázaná s dalšími velkými ideály, jako jsou la gloire (sláva) a la patrie (vlast). Tato slova ženského rodu vypovídají o bezmezných zdrojích energie. Francouze přitahuje vše pulzující, živoucí, v pohybu. Pod stylovou a elegantní slupkou je rozechvívají atavistické a primitivní pudy.

Šarmantní na nich je, že námi ostatními nepohrdají: litují nás, že nejsme Francouzi.

Od roku 1789 Francouzi vyzkoušeli revoluci, která obrátila společnost vzhůru nohama, císařskou samovládu, obnovenou monarchii, voleného krále, dalšího císaře, další revoluci, nějaké ty republiky a větší množství pokusů o revoluci. To vše zvládli nějak vstřebat a přitom vytvořili životní styl, který jim závidí celý svět.

Většinu národů by obraz spoře oděné Marianne (symbolu Velké francouzské revoluce) vrhající se přes barikády s mušketou v ruce poněkud vyváděl z míry, ne však Francouze. Ty přivádí do stavu patriotického vytržení (a představení Les Misérables dojímají publikum k slzám). Ano, za národní symbol mají kohoutka - mladého pestrobarevného ptačího samce, který nadělá spoustu rámusu, odhání soky a nesnese ani vejce -, ale nezapomínají, že jejich země je la France.

Je to lid smyslný, líbá se v situacích, kdy si jiní třesou rukama; hrdě prohlašuje, že k milování přistupuje stejně jako k jídlu; píše hudbu, která má zvuk slunce vynořujícího se z moře. Proto zbožňuje takové rafinovanosti jako věnovat sedm a půl minuty balení malého tarte aux cerises (višňového koláčku) - dá se do krabičky, převáže stužkou a podá zákazníkovi, jako by to bylo novorozeně -, ačkoli ten zázrak bude zkonzumován ihned, jakmile opustí pâtisserie (cukrárnu).

Jak vidí sami sebe

Francouzi vnímají sami sebe jako jediný vskutku civilizovaný národ světa, který už dávno objevil absolutní pravdy a životní jistoty, tudíž mají pocit, že je jejich povinností osvítit ostatní.

Považují se za odborníky na všechno důležité. Na co odborníky nejsou, na tom nesejde. Celý život je veliká přírodní síla, které se z celého srdce oddávají. Vidí slávu v tom, co jiní považují za porážku. Ať už přijdou o impérium, ztratí Alžírsko, nebo prohrají zápas v ragby na Le Stade de France, vědí, že Francie povstane znovu, slavnější než kdy dříve. U Francouzů by se nikdy neujala průpovídka „stará ubohá Francie“ - na rozdíl od Angličanů, z jejichž úst zní poor old England během posledních několika tisíciletí takřka denně. Pro národní ani jinou kolektivní sebelítost opravdu nemají pochopení. Naopak, jejich válečný pokřik zní „vpřed!“ - k barikádám, k příštím volbám, k dalšímu vynálezu a vyjednávání. Na nadšeném a optimistickém náhledu Francouzů na osud a úděl je něco až dětského. Věří, že všechno dobře dopadne - prostě proto, že všechno francouzské je nejlepší na světě. Hraní druhých houslí se ve Francii zkrátka nenosí.

Vidí převahu nad zbytkem světa v lahvi grand cru.

Také vidí čest ve svádění, triumf v perfektně připravené roštěné a převahu nad zbytkem světa v lahvi grand cru. Ne zbůhdarma se Ludvíkovi XIV. říkalo „Král Slunce“, Francouzům totiž připadá zářné vše, co činí. Francouzští státníci od renesance až po dnešek připodobňovali samu Francii k majáku ukazujícímu směr. Úloha Francouzů ve vztahu ke zbytku světa hraničí s mesiášstvím.

Jak vidí ostatní

Aby dodali svému pocitu nadřazenosti jisté opodstatněnosti, jsou Francouzi velkoryse ochotní uznat nutnost existence jiných národů. Ale nečekejte od nich „politickou korektnost“ v žádném směru. Dokáží být rasističtí, šovinističtí i xenofobní, vždycky ovšem náramně šarmantním způsobem. A zatímco jiné národy se za takové postoje cítí provinile, Francouzi to považují za přirozenou věc.

Dokáží být rasističtí, šovinističtí i xenofobní, vždycky ovšem náramně šarmantním způsobem.

Angličany vidí jako úzkoprsé, nekulturní a špatně oblékané; národ, který většinu času stráví zahrádkařením, hraním kriketu a popíjením teplého nasládlého piva po hospodách. (Mimochodem ve Francii se dosud diskutuje o tom, jestli Napoleon nebyl na Svaté Heleně otráven.) Zcela jinak nazírají na Skoty: kromě historických pout je tu i fakt, že od nich přichází sladová whisky.

Španělé jim připadají hrdí, ale hluční, a navíc produkují víc vína, než je zdrávo pro vinice Midi (jak se říká jihu Francie). Ačkoli chuťové buňky Francouzů hodnotí španělské víno jako podřadné co do kvality, ça existe (prostě existuje) - s čímž se nedá nic dělat.

K Němcům Francouzi necítí odpor, ale ani náklonnost. Když je dobře, Francouzi rádi vidí v čele EU sami sebe; když je zle, s chutí vidí v čele EU Němce. Francouzům nepřipadá nic atraktivního a romantického na tom velet potápějící se lodi. Jsou ochotní uznat průmyslovou převahu Němců, ale jejich kulturu považují oproti té své za chudou. (To není žádná diskriminace, protože podle jejich názoru je každá kultura v porovnání s tou jejich chudá.) Také mají pocit politické nadřazenosti nad Němci, jelikož ti přišli o celou svou světovou „přítomnost“, když jim po první světové válce byly odebrány kolonie. Jakkoli už toho Francouzům na světě moc nepatří, francouzské právo, jazyk a kultura i nadále přetrvávají na všech kontinentech.

Navzdory všem jejich výhradám a tomu, jak moc se při té představě cítí nesví, mají Francouzi s Němci dost společného - sdílejí smysl pro formálnost, rezervovanost, koncept rasové čistoty a víru v historický úděl.

Protikladem k této ose obdiv–odpor je jejich postoj ke Švýcarům a Belgičanům. Švýcaři jsou předmětem nemilosrdné satiry ve francouzských televizních reklamách. Možná jsou pohostinní, ale jsou posedlí čistotou a mluví tou nejroztodivnější francouzštinou. Belgičany vidí jako bez výjimky nudné a zcela elegance prosté - oba tyto rysy jsou pro Francouze, kteří na všem oceňují styl, opovrženíhodné. V jejich očích jsou Belgičané odjakživa bete (natvrdlí) a slouží za terč neutuchajícího proudu francouzských vtipů, například:

Jakkoli už toho Francouzům na světě moc nepatří, francouzské právo, jazyk a kultura i nadále přetrvávají na všech kontinentech.

Dva belgičtí vojáci spí pod stromem.

Náhle je probudí hrozné burácení.

„Prach a broky,“ zakleje jeden, „blíží se bouřka!“

„Kdepak,“ opáčí druhý, „to jsou bomby.“

„Díky Bohu,“ oddechne si první. „Mně hromy nahánějí hrůzu.“

Poslední dobou se do těchto vtipů vkrádá špetka závisti, protože si Francouzi všimli, že mají Belgičané lepší životní úroveň než oni sami.

Zvláštní vztahy

Historicky měli Francouzi mimořádné vztahy se Spojenými státy a Kanadou, neboť prvně zmíněná země jim z velké části patřila a tu druhou z velké části osídlili. Ale došlo ke komplikacím. Když ve frankofonní Kanadě dávají v kině francouzský film, musí být opatřen titulky - přízvuk je natolik jiný, že by Kanaďané zvukové stopě nerozuměli.

Američany Francouzi dlouhodobě obdivují - za jejich ústavu (o níž věří, že je založena na té francouzské), za jejich právní řád (skutečně založený na tom francouzském) a za to, že vystrnadili Brity. Navzdory tomu však vynakládají značné úsilí, aby zamezili ničivému vlivu americké kultury - omezují počet prodejen rychlého občerstvení, stanovují limity na dovoz zboží z USA a Euro Disney šoupli tak daleko od Paříže, aby mělo reálnou šanci zkrachovat.

Kupodivu se Francouzům úspěšně daří přesvědčovat již celé generace Američanů, aby se do nich zamilovaly, aniž by tuto lásku opětovali.

Jak ostatní vidí je

Názory se různí: vychytralí, skeptičtí, se slabostí pro ženy. Ale v očích mnohých tkví potíž s Francouzi v jejich nesoustavnosti. To proto, že nevidí, že Francouzi se při velkých rozhodnutích řídí vlastními zájmy, jak je to typické pro venkovské prosťáčky.

Tento rys uvidíte ve všech oblastech života Francouzů. Popudí vás svým hromotluckým přístupem k radostem tržní ekonomiky, ale rozveselí bláznivými donkichotskými rozmary. Tvoří nejkrásnější obrazy na světě, a ty nejohyzdnější tapety. Pěstují vynikající zeleninu, a v restauraci vám ji nikdy nedají. Tvrdě pracují, ale pracovat je nikdy není vidět. Zkuste se po Francii projet v kteroukoli denní, týdenní, měsíční či roční dobu a 95 % země bude působit neobydleně nebo že tvrdě spí.

Tvoří nejkrásnější obrazy na světě a ty nejohyzdnější tapety.

Ostatní musejí pochopit, že Francouzi mají soustavnost za nudnou a nudnosti je nutno se vyhnout za každou cenu.

Jak by chtěli, aby je ostatní viděli

Protože jsou Francouzi obdařeni přemírou sebevědomí, na tom, jak je vidí ostatní, jim nijak zvlášť nesejde.

POVAHA

Archetypální Francouz

Tajným přáním každého Francouze je být Cyranem z Bergeracu, chvastounským a nadutým hrdinou hry Edmonda Rostanda. Cyrano byl, stejně jako hrdinský mušketýr d’Artagnan, Gaskoněc. Byl silný, ale citlivý; skvělý šermíř, ale také neuvěřitelně něžný poeta; vášnivý milovník, ale zabila ho jedna z největších neopětovaných lásek v literatuře vůbec; muž, jenž ztroskotal, ale ztroskotal famózně. A nejvíc si Francouze získal tím, že si až do konce udržel svůj šarm.

Obsadit do role Cyrana ve filmu z roku 1991 Gérarda Depardieua bylo geniální, neboť Depardieu patří do dlouhé řady francouzských hvězd (spolu s Edith Piaf, Yvesem Montandem a dalšími), které povstaly z bláta a vznesly se ke hvězdám. Francouzi milují, když jejich hrdina, skutečný nebo fiktivní, byl v dávné minulosti deprivant, zvrhlík či delikvent - outsider, který nakonec prorazí.

Je tajným přáním každého Francouze být Gérardem Depardieuem.

Gérarda Depardieua zbožňují za to, co dělá, když není na plátně, a za to, kým doopravdy je - úplně obráceně než ve starém hollywoodském systému zbožštění filmového image herce. Depardieu je na prvním místě člověk, až na druhém filmová hvězda. Ano, přijal ruské občanství na protest proti zvýšení daní ve Francii, ale je to muž, který odmítl rôle ve filmu, protože na jeho vinici byla doba sklizně; muž, jenž se nechal slyšet, že kdyby byl ženou, pomiloval by se s režisérem Ridleym Scottem; muž, kterému se říká „živel“, učiněný francouzský Herkules.

Milují to nejnovější, to však vydrží jen pár dní, a pak hned hop na to nejnovější nejnovější. Ne pro nic za nic je passé francouzský koncept.    Ve vleku rozmarů módy

Francouzi jsou ovlivňováni módou. Vezmou si na sebe cokoli, jen když je to v módě. Milují nejnovější filmy, nejnovější technické hračky, nejnovější slang; toto „nejnovější“ však vydrží jen pár dní a pak hned hurá na to nejnovější nejnovější. Ne pro nic za nic pochází slovo passé z francouzštiny.

Zbožňují ideje, koncepce a inovace - hraní s věcičkami, jako je demokracie, železniční síť či architektura. Důležité je být dnešní.

Lidé si ochotně nechají vnutit zboží, nabudou-li dojmu, že barva na něm je ještě vlhká. Milují pocit života uhánějícího vpřed, energického a stylového. V jednom extrému je výsledkem elitářská technokracie; v tom druhém krátkodeché kulty, jako byla popová píseň Dur dur d’être bébé (Je těžké být mimino), která inspirovala davy puberťaček, aby si na stužce kolem krku nechaly bimbat dudlíky. I v tomhle, stejně jako ve všem, co dělají, Francouzi často oscilují mezi bravurností a absurditou.

Francouzi často oscilují mezi bravurností a absurditou.

Tak například vztyčení skleněné pyramidy v Louvru. Francouzi to vidí jako věc, která se udělat musela - nejen proto, aby zmírnila tok návštěvníků a zahájila debatu, ale i proto, že nešoupnout před Louvre pyramidu by znamenalo zacházet se svou zemí jako s muzeem. A to se nesmí nikdy stát. Podobné je to s moderním vítězným obloukem Grande Arche ve čtvrti La Défense, geniálně usazeným na ose Vítězný oblouk - Louvre - Eiffelova věž jako vyjádření architektonické kontinuity.

Nezáleží na tom, že se najdou lidé, kteří v tom nevidí ani krásu, ani důvod k radosti. Je to futuristický a odvážný koncept. Je to avantgarda. Je to ambiciózní. Už proto se vyplatí srovnat pár starých budov se zemí.

Takovou kuráž nelze neobdivovat.

V hloubi duše rolníci

Intelektuálně a duchovně se průměrný obyvatel Francie dosud identifikuje s půdou a venkovský život si notně romantizuje.

Intelektuálně a duchovně se průměrný obyvatel Francie dosud identifikuje s půdou a venkovský život si notně romantizuje.

Francouzi z velkoměst jsou hřmotnému sedlákovi schopni prominout naprosto všechno - tendenci vystřílet místní veverky, vykrmovat si husy na foie gras, posčítat si do posledního klasu kukuřici na poli - a to proto, že brání způsob života, který oni sami už dávno opustili. Sofistikovaní obyvatelé měst občas pění za volantem svých peugeotů a renaultů v dopravní zácpě zapříčiněné odborářským protestem zemědělců (zahrnujícím barikády ze starých traktorů, výtržnosti či metání kamenů po policii), avšak cítí hluboké duchovní souznění s jeho strůjci, mezi nimiž by klidně mohli být i jejich dědové. V každém kravaťákovi z Bordeaux, restauratérovi z Paříže i akademikovi z Grenoblu dosud bije srdce nefalšovaného vesničana.

KONEC UKÁZKY

Table of Contents

Národní identita

Povaha