NÁRODNÍ IDENTITA

Být předem varován znamená být připraven

Američané jsou jako děti: hluční, zvídaví, neschopní udržet tajemství, nechápou nuance a mají sklon k nevhodnému vystupování na veřejnosti. Jakmile však člověk přijme v podstatě pubertální povahu Američanů, začne zbytek jejich kultury dávat smysl a co se zprvu jevilo jako bezohledné a hloupé, vám začne připadat tak nějak sympatické a energické.

Jakmile člověk přijme v podstatě pubertální povahu Američanů, začne zbytek jejich kultury dávat smysl.

Návštěvníky patrně zaskočí srdečnost, kterou Američané doslova překypují, zejména ve středních a jižních částech země. Posaďte se vedle Američana v letadle a on vás okamžitě osloví křestním jménem, zeptá se: „Tak co, jak se vám líbí ve Státech?“, popíše vám do nejmenších podrobností svůj nedávný rozvod, pozve vás domů na večeři, nabídne se, že vám půjčí peníze a při loučení vás nezapomene pořádně obejmout.

To ovšem neznamená, že si bude druhého dne vůbec pamatovat vaše jméno. Američané jsou přátelští, protože si prostě nemohou pomoci; chtějí být laskaví a není jim lhostejné, co si o nich druzí myslí. Rozumný cestovatel si však uvědomuje, že několik veselých chvil strávených ve společnosti Američana si nemůže v žádném případě vykládat jako začátek trvalejší známosti. Stálé závazky jsou vlastně tím, čeho se Američané bojí nejvíce. Jedná se totiž o národ, jehož nejzákladnějším společenským vztahem je nezávazná známost.

Jak vidí sebe samé

Jak se na národ původně tvořený dobrodruhy, náboženskými fanatiky a ztracenými existencemi (demografické složení, které se za posledních 400 let téměř vůbec nezměnilo) sluší a patří, zachovávají si Spojené státy až zatvrzelou nevoli vůči jakékoli formě spolupráce. Američané jsou hrdí na to, že jsou Američany - je to nakonec ta nejlepší země na světě -, ale všichni do jednoho vám budou tvrdit, že oni osobně nejsou jako ostatní Američané, že oni jsou docela jiní.

Neexistuje nic takového jako prostě Američan. Původní směska lidí a kultur z celého světa postupně vykrystalizovala do nespočtu etnických skupin.

Američané jsou hrdí na to, že se odlišují jeden od druhého a od zbytku světa. Coby národ přistěhovalců mohou být Američané v podstatě jakékoli etnické příslušnosti. Neexistuje nic takového jako prostě Američan. Dnes je téměř každý Američan „Američan s přívlastkem“. Původní směska lidí a kultur z celého světa (tzv. tavicí kotel) postupně vykrystalizovala do nespočtu etnických skupin: irští Američané, chorvatští Američané, mexičtí Američané, japonští Američané a tak dále. Typický Američan by se vám klidně mohl představit jako Patrick Ng, Octavio Rosenberg nebo Ilse-Marie Nugumbwele.

Američan bude trvat na tom, že je Polák nebo Ital jen proto, že jeho praprarodiče se v Polsku nebo Itálii narodili. A vůbec nesejde na tom, že kromě angličtiny nezná ani slovo z jiného jazyka a nikdy nebyl dál na východ než v New Yorku nebo dál na západ než v Chicagu. Ví, jak se pečou koláče (pokud je Polák) nebo vaří cannelloni (pokud je Ital), a to je rozhodující. Snad jediný očividný rozdíl mezi Američany a obyvateli jiných zemí je v tom, že Američané tráví v pubertě mnohem více času u zubaře, takže mají úžasně rovné zuby.

Cestovní pas vlastní jen 40 % Američanů. V podstatě ani žádný nepotřebují, protože Američan může cestovat celé týdny, aniž by opustil svou domovinu.    Jak vidí druhé

Cestovní pas vlastní jen 40 % Američanů (oproti 75 % Kanaďanů a 80 % Britů). V podstatě ani žádný nepotřebují, protože Američan může cestovat celé týdny, aniž by opustil svou domovinu.

Nicméně vzhledem k tomu, že většina Američanů má kolem sebe většinou zase jen Američany, má průměrný občan vskutku provinční pohled na svět. Protože tak málo Američanů navštěvuje cizí země, předpokládají, že lidé z jiných koutů světa se od nich zas tak moc neliší, tedy kromě toho, že nemluví anglicky nebo že nemají pořádnou koupelnu. Někteří Američané se dokonce domnívají, že cizinci ve skutečnosti anglicky mluví, ale z předpojatosti to tvrdošíjně popírají. Jednotlivé evropské země v americké mysli poněkud splývají. Američtí turisté se po sedmidenním zájezdu s průvodcem, během něhož se vesele prohnali pěti evropskými metropolemi, vracejí domů s mlhavou představou, že Eiffelovka leží poblíž šikmé věže v Pise - což není podle amerických měřítek tak daleko od pravdy. Vzdálenost z Londýna do Istanbulu je menší než vzdálenost mezi Pittsburghem a Phoenixem a jen dvě třetiny vzdálenosti z Maine do Miami.

Američtí turisté se vracejí domů s mlhavou představou, že Eiffelovka leží poblíž šikmé věže v Pise.

Klamná domněnka, že „ostatní jsou jako my, s výjimkou jazyka, jídla a oblečení“, plyne ze skutečnosti, že všichni Američané jsou potomky přistěhovalců, včetně těch, kteří se před tisíci lety přeplavili přes Beringovu úžinu. Z toho plyne, že lidé z jiných zemí vlastně nejsou cizinci, nýbrž potenciální Američané, nebo spíše potenciální Američané s přívlastkem.

Přistěhovalci

V minulosti se každá nová vlna přistěhovalců střetla s nevraživostí starousedlíků. Holanďané v Nieuw Amsterodamu (dnešním New Yorku) se dívali na anglické přistěhovalce skrz prsty; Angličané zase nedůvěřovali Němcům, kteří odmítali zaměstnávat Iry, kteří diskriminovali Rusy a Poláky, a tak dále. Dnes americká vláda omezuje roční počet přistěhovalců na 675 000. Z toho dvě třetiny legální imigrace souvisí se snahou o znovusjednocení rodin. Ostatní se musejí spolehnout na Štěstěnu v podobě tzv. vízové loterie (DV loterie).

Na americkém západě a jihozápadě se španělština stala neoficiálním druhým jazykem.

Kromě toho stovky tisíc Mexičanů každoročně překračují státní hranici (přísně střeženou a oplocenou) nelegálně. Na americkém západě a jihozápadě se španělština stala neoficiálním druhým jazykem a nikdo se zde nepozastaví nad tím, že nápisy a vládní dokumenty poskytují informace v tomto jazyce. Například odpadkové koše v kancelářích již nenesou anglický nápis „TRASH“, ale „BASURA“. Mexiko tak pouhým populačním tlakem dosahuje toho, o co se žádná jiná zahraniční vláda nikdy vážně ani nepokusila: o podrobení Spojených států.

Důvěrní přátelé

Američané udržují důvěrné vztahy s Kanaďany, s nimiž sdílejí nejdelší nestřeženou hranici na světě. Mnozí Američané si vlastně ani plně neuvědomují, že Kanada je samostatný svrchovaný stát. Koneckonců Kanaďané vypadají a mluví jako Američané, cestovní kanceláře popisují Kanadu jako „domácí“ destinaci a tým Toronto Blue Jays kdysi vyhrál baseballový šampionát Světové série. Každý vítězný baseballový tým musí přece být ze Spojených států, ať už si jeho fanoušci myslí cokoliv.

Příslušníky královské rodiny v Americe nahrazují hollywoodští herci, prezidenti a sportovní osobnosti.

Američané také pociťují jistou nostalgii vůči Britům. Značnou část své literatury, populární hudby a některé lepší televizní programy importují právě z Británie. Sluší se nezapomínat také na vliv královské rodiny: jelikož Američané nemají domácí ekvivalent, horlivě hltají nejnovější drby z prostředí britské aristokracie. Příslušníky královské rodiny v Americe nahrazují hollywoodští herci, prezidenti a sportovci. Každý trenér vítězného týmu finálového zápasu Super Bowl je automaticky povýšen na krále - byť pouze do příštího velkého utkání.

Říká se, že Spojené státy a Spojené království jsou „dvě země rozdělené společnou řečí“, a je pravda, že tato skutečnost občas vede k bizarním nedorozuměním. Například americký výraz pro kalhoty (pants) označuje v Británii pánské spodky nebo dámské kalhotky a pod britským slovem pro posledně zmíněný kus oblečení (knickers) si zase Američan představí golfový úbor. Navzdory těmto nedorozuměním, nebo možná právě díky nim, mají k sobě tyto dva národy blíže než kdy jindy. Mnozí Američané si přesto zachovávají obezřetnost vůči všem cizincům a zejména zahraniční měně. Bývalý texaský republikánský kongresman Ron Paul dokonce razil své vlastní „Ron Paul dolary“. Nikdy sice nebyly zákonným platidlem a většina mincí byla ze zákona zabavena, to však nebránilo loajálním stoupencům této měny, aby se na ní nepokusili obohatit.

POVAHA

Podnikavost a „bravura“   Neohrožený a ambiciózní duch těchto dobrodruhů prostupuje prakticky všechny aspekty amerického života.

Jako každý jiný národ, i Amerika je přesvědčena o tom, že je nejlepší zemí na světě. Rozdíl je v tom, že Američané mají důkaz. Lidé z různých koutů světa podstupují obrovské oběti, jen aby se do Spojených států dostali, a často při tom dávají v sázku vlastní život. Je snad zapotřebí ještě dalších důkazů?

Kolektivní energie spolu s neohroženým a ambiciózním duchem těchto dobrodruhů prostupují prakticky všechny aspekty amerického života. Američtí hrdinové bývají zpravidla psanci, jako například pistolník z Divokého západu Jesse James nebo podnikatelé jako Steve Jobs či zakladatel řetězce obchodních domů Walmart Sam Walton. Za padouchy naopak považují zastánce totality všeho druhu včetně komunistů, prezidentů velkých korporací, právníků a politiků. Snem každého amerického dělníka je, že jednoho dne si otevře svou vlastní živnost. Právě tato podnikavá a ctižádostivá mentalita stojí za zrodem tolika samorostlých milionářů a tváře, jakou má Amerika dnes.

Vítězové srdcem

Být tím nejlepším je pro Američana velmi důležité. Ve Spojených státech nesejde na tom, jak tu či onu hru hrajete. Dokonce není ani podstatné, jestli vyhrajete. Jde o to, jak při tom vypadáte, zda jako vítěz, nebo poražený - ideální je samozřejmě vypadat jako vítěz. Vítězství jako takové je pro americkou psýchu stěžejní. Jak kdysi prohlásil trenér amerického fotbalu Vince Lombardi: „Vítězství není všechno. Je to to jediné.“

Prakticky každá událost v životě Američana, od přijímacích zkoušek přes manželství až po koupi automobilu, je konstruována tak, aby měla svého vítěze, nebo alespoň účastníka, který z celé věci vyjde lépe než ostatní. Ba co víc, Američané mají za to, že oni sami jsou jediným národem, který je skutečně schopen vítězit. Nakonec jsou to právě oni, na koho se nějaká vzdálená země spoléhá, že je na poslední chvíli vytáhne z kaše. Je jistě dobré mít v boji na své straně boha. Ale ještě lepší je mít na své straně Spojené státy. Z pohledu Američana v tom není žádný rozdíl.

Humorista Will Rogers sice poukázal na to, že Amerika „nikdy neprohrála válku a nikdy nevyhrála u jednacího stolu…“ a že Američané to mohou „bez cizí pomoci natřít jakémukoli národu na světě“, ale nebyli s to „dohodnout se s Kostarikou a nevrátit se domů s holými zadky“. Britský romanopisec Len Deighton však Američany obdivně nazývá „WD-40 (univerzální mazivo) světa“.

Faktor dobrého pocitu

Vyhrávání je pro Američany důležité, protože se díky němu cítí dobře, a dobrý pocit je to, oč v Americe běží. Američané utrácejí nemalé jmění za knihy, léky a všelijaké formy psychoterapie, jen aby se cítili dobře. Třetí nejrozšířenější psychofarmakum v zemi (po prášcích na spaní a pilulkách na záchvaty úzkosti) jsou antidepresiva. Američané navštěvují terapeutické skupiny, účastní se seminářů o seberozvoji a náboženských rituálů, chodí na masáže lávovými kameny, aromaterapii, masáže shiatsu a tak dále (aktivity, které jsou populární zejména v Kalifornii, tzv. pohodovém státě).

Dobrý pocit je přirozeným právem každého Američana. Faktor dobrého pocitu ovlivňuje všechny aspekty osobního a veřejného života.

Lidé v Americe pohlížejí na jakékoli osobní nesnáze nebo krize s optimismem. Snaží se vždy na všem najít světlou stránku, přestože zdánlivě žádná neexistuje, a je-li to jen trochu možné, vyzvedávat pozitiva. „Když ti život nadělí citrony, udělej citronádu,“ budou švitořit při pohledu na zdemolovaný vrak svého auta nebo na hurikánem zpustošenou rozvalinu svého domu.

Faktor dobrého pocitu ovlivňuje všechny aspekty osobního a veřejného života. Univerzity udělují akademická vyznamenání dokonce i těm s podprůměrným výkonem. V americkém světě obchodu se nešetří optimistickými prognózami a nadšenými vizemi. Vláda a různá sdružení rozdávají ocenění a čestná uznání, jako by to byly vánoční pohlednice. Dnes je vzácností potkat Američana, který nemá na zdi alespoň jeden Certifikát výjimečnosti, ať už v oblasti managementu, odbytu nebo přístupu.

Dnes je vzácností potkat Američana, který nemá na zdi alespoň jeden Certifikát výjimečnosti, ať už v oblasti managementu, odbytu, nebo přístupu.

Deprese není v módě, a tudíž není vhodné ji projevovat na veřejnosti. Police v amerických knihkupectvích se prohýbají pod nabídkou knih o sebezdokonalování, které vás přesvědčují, že opravdové štěstí je na dosah, jen když se budete držet jejich rad. Mezi populární tituly patří The Manhattan Diet, zastávající názor, že štíhlost se rovná přitažlivosti; příručka The Purpose-Driven Life vás naučí, jak zlepšit svůj život v kontextu náboženství; Who Moved My Cheese (Kam se poděl můj sýr) je zase nejprodávanější průvodce podnikáním, jehož základním poselstvím je: „Jestli vám vyschne studna, hledejte vodu jinde“; a The Proper Care and Feeding of Husbands, kniha plná rad, jak udělat svého muže trvale šťastným. Týdenní příloha známého deníku The New York Times Book Review zařazuje takové tituly do vlastního seznamu bestsellerů, aby snad nevytlačily „skutečné“ knihy.

Základní školy se zaměřují na to, aby v dětech pěstovaly sebevědomí, a vedou je k tomu, aby měly ze svých úspěchů dobrý pocit (třebaže mezi takové úspěchy nepatří dovednost zvládnout matematické dělení bez kalkulačky). Některé školy zrušily diktáty, protože řada dětí příliš chybuje a výsledný neúspěch by mohl mít neblahý vliv na jejich sebevědomí. Honba za štěstím je nedílnou součástí Deklarace nezávislosti Spojených států. Dobrý pocit je přirozeným právem každého člověka.

Všudypřítomný důraz na soutěživost a úspěch zanechává v mnohých Američanech pocity zoufalství a neschopnosti.    Nejistota

Odvrácenou stranou americké veselé mysli je podtón nejistoty a deprese, který je z velké části hybnou silou komerce a na němž závisí veškerá psychiatrie. V hloubi duše se Američané obávají, že jim možná něco uniká. Mnohé sužují obavy, jsou pesimističtí a nešťastní. Všudypřítomný důraz na soutěživost a úspěch zanechává v mnohých Američanech pocity zoufalství a neschopnosti, protože nejsou bohatí, mocní, atraktivní ani vlivní. Ti, kteří takoví jsou, očekávají život na výsluní - a přesto, jak je zjevné z médií, ani bohatství, moc, krása či vliv nejsou žádnou zárukou.

Americká úzkost se patrně nejextrémněji projevuje ve víře v konspirační teorie.

Událostmi ze dne 11. září 2001 došlo k naplnění těch nejhorších obav celého národa. Útok na Světové obchodní centrum zásadně změnil americký pohled na svět. Američané se nyní bojí víc než kdy jindy. Mají strach z teroristů. Obávají se, že jim někdo (ať už vláda prostřednictvím daní nebo zloděj pod pohrůžkou násilí) vezme to, pro co tak tvrdě pracovali a čeho si tolik cení. Obávají se, že se právě na ně osobně zaměří nějaký terorista. Obávají se, že přijdou o práci (což není nijak nemožné, jelikož zaměstnance lze dnes propustit s odstupným sotva ve výši týdenní mzdy). Obávají se, že z jejich dětí vyrostou kriminálníci, pornohvězdy nebo politici. Obávají se, že zemřou po požití syrových ústřic, že jejich sousedé vydělají víc peněz než oni, že mají rakovinu. Pokud jsou svobodní, obávají se, že se nikdy nevdají či neožení, a pokud ano, tak se zase obávají, že se rozvedou, a jsou-li rozvedení, obávají se, že už nikdy nepotkají nikoho atraktivního.

KONEC UKÁZKY

Table of Contents

Národní identita

Povaha