NÁRODNÁ IDENTITA

Varovanie na úvod

Francúzom záleží na tom, čo je v živote naozaj dôležité - byť Francúz. Záleží im viac na tom, aby všetko robili s veľkou eleganciou, než na tom, čo vlastne robia. Sú presvedčení o svojej kolektívnej a individuálnej nadradenosti nad všetkými ostatnými. Šarmantné na nich ale je, že nami ostatnými neopovrhujú: len nás ľutujú, že nie sme Francúzi.

Všetko, čo Francúzi urobili - či už dobre, alebo zle - za posledných tisíc alebo aj viac rokov, sa zakladá na myšlienke la force (sily). La force je ich predstava o esencii života, ktorá je spojená s ďalšími veľkými ideálmi, ako sú la gloire (sláva) a la patrie (vlasť). Tieto slová ženského rodu svedčia o nekonečných zdrojoch energie. Francúzov priťahuje všetko pulzujúce, živé, v pohybe. Pod štýlovým a elegantným zovňajškom ich rozochvievajú atavistické a primitívne pudy.

Šarmantné na nich ale je, že nami ostatnými neopovrhujú: len nás ľutujú, že nie sme Francúzi.

Od roku 1789 si Francúzi vyskúšali revolúciu, ktorá obrátila spoločnosť hore nohami, cisársku samovládu, obnovenú monarchiu, voleného kráľa, ďalšieho cisára, ďalšiu revolúciu, zopár republík a väčšie množstvo pokusov o revolúciu. To všetko zvládli akosi vstrebať a pritom vytvorili životný štýl, ktorý im závidí celý svet.

Väčšinu národov by obraz sporo odetej Marianne (symbolu Veľkej francúzskej revolúcie) vrhajúcej sa cez barikády s mušketou v ruke trochu vyvádzal z miery, nie však Francúzov. Tých privádza do stavu patriotického vytrženia (a predstavenie Les Misérables dojíma publikum k slzám). Áno, národným symbolom je kohút - mladý pestrofarebný vtáčí samec, ktorý narobí veľa hluku, odháňa sokov a neznesie ani vajce - ale nezabúdajú, že ich krajina je la France.

Je to zmyselný národ, bozkáva sa v situáciách, keď si iní potriasajú rukami; hrdo vyhlasuje, že k milovaniu pristupuje rovnako ako k jedlu; skladá hudbu, ktorá znie ako slnko vynárajúce sa z mora. Francúzi sa preto vyžívajú v takých činnostiach ako sedem a pol minútové balenie malého tarte aux cerises (čerešňového koláčika) - položí sa do škatuľky, previaže stužkou a podá zákazníkovi, akoby išlo o novorodeniatko - hoci sa ten zázrak skonzumuje hneď, ako opustí pâtisserie (cukráreň).

Ako vidia samých seba

Francúzi vnímajú samých seba ako jediný skutočne civilizovaný národ sveta, ktorý už dávno objavil absolútne pravdy a životné istoty, takže majú pocit, že je ich povinnosťou poučiť ostatných.

Považujú sa za odborníkov na všetko dôležité. Na čo odborníci nie sú, na tom nezáleží. Celý život je veľká prírodná sila, ktorej sa z celého srdca oddávajú. Vidia slávu tam, kde iní porážku. Či už prídu o impérium, stratia Alžírsko, alebo prehrajú zápas v ragby na Le Stade de France, vedia, že Francúzsko povstane znovu, slávnejšie ako kedykoľvek predtým. U Francúzov by sa nikdy neujalo spojenie „staré úbohé Francúzsko“ - na rozdiel od Angličanov, z ktorých úst znie poor old England posledných pár tisícročí takmer denne. Pre národnú a ani inú kolektívnu sebaľútosť naozaj nemajú pochopenie. Naopak, ich vojnový pokrik znie „vpred!“ - k barikádam, k budúcim voľbám, k ďalšiemu vynálezu a rokovaniu. Na osud a údel sa Francúzi dívajú s detinskou eufóriou a optimizmom. Veria, že všetko dobre dopadne, pretože skrátka všetko francúzske je najlepšie na svete. Hrať druhé husle nie je nič pre Francúzov.

Vidia prevahu nad zvyškom sveta vo fľaši grand cru.

Tiež vidia česť vo zvádzaní, triumf v perfektne pripravenej roštenke a prevahu nad zvyškom sveta vo fľaši grand cru. Nie nadarmo sa Ľudovítovi XIV. hovorilo „Kráľ Slnko“, Francúzom totiž pripadá žiarivé všetko, čo robia. Francúzski štátnici od renesancie až po súčasnosť pripodobňovali Francúzsko k majáku, ktorý ukazuje smer. Úloha Francúzov vo vzťahu k zvyšku sveta hraničí s mesiášstvom.

Ako vidia ostatných

Aby dodali svojmu pocitu nadradenosti opodstatnenie, sú Francúzi veľkoryso ochotní uznať nutnosť existencie iných národov. Ale v žiadnom prípade od nich nečakajte „politickú korektnosť“. Dokážu byť rasistickí, šovinistickí aj xenofóbni, vždy však nesmierne šarmantným spôsobom. A kým iné národy sa pre takéto postoje cítia previnilo, Francúzi to považujú za prirodzenú vec.

Dokážu byť rasistickí, šovinistickí aj xenofóbni, vždy však nesmierne šarmantným spôsobom.

Angličanov vidia ako úzkoprsých, nekultúrnych a zle oblečených; národ, ktorý väčšinu času trávi prácou v záhrade, hraním kriketu a popíjaním teplého nasladlého piva v krčmách. (Mimochodom vo Francúzsku sa doteraz diskutuje o tom, či Napoleon nebol na Svätej Helene otrávený.) Úplne inak nazerajú na Škótov: okrem historických pút je tu aj fakt, že od nich prichádza sladová whisky.

Španieli im pripadajú hrdí, ale hluční, a navyše produkujú viac vína, než je zdravé pre vinice Midi (ako sa hovorí juhu Francúzska). Hoci chuťové bunky Francúzov hodnotia španielske víno, čo sa týka kvality, ako podradné, ça existe (skrátka existuje) - a s tým sa nedá nič robiť.

K Nemcom Francúzi necítia odpor, ale ani náklonnosť. Keď je dobre, Francúzi radi vidia na čele EÚ samých seba; keď je zle, s radosťou vidia na čele EÚ Nemcov. Francúzom nepripadá nič atraktívne a romantické na tom veliť potápajúcej sa lodi. Sú ochotní uznať priemyselnú prevahu Nemcov, ale ich kultúru považujú oproti tej svojej za chudobnú. (To nie je žiadna diskriminácia, lebo podľa nich je každá kultúra v porovnaní s tou ich chudobnou). Tiež majú pocit politickej nadradenosti nad Nemcami, keďže tí prišli o celú svoju svetovú „prítomnosť“, keď im po prvej svetovej vojne odobrali kolónie. Hoci Francúzom toho na svete už veľa nepatrí, francúzske právo, jazyk a kultúra naďalej prežívajú na všetkých kontinentoch.

Hoci Francúzom toho na svete už veľa nepatrí, francúzske právo, jazyk a kultúra naďalej prežívajú na všetkých kontinentoch.

Napriek všetkým výhradám a tomu, ako veľmi sa pri tej predstave cítia nesvojprávni, majú Francúzi s Nemcami veľa spoločného - zmysel pre formalitu, rezervovanosť, koncepciu rasovej čistoty a vieru v historický údel.

Protikladom k osi obdiv-odpor je ich postoj k Švajčiarom a Belgičanom. Švajčiari sú predmetom nemilosrdnej satiry vo francúzskych televíznych reklamách. Možno sú pohostinní, ale sú posadnutí čistotou a hovoria tou najčudnejšou francúzštinou. Belgičanov vidia ako bez výnimky nudných a úplne bez elegancie - obe tieto črty sú pre Francúzov, ktorí na všetkom oceňujú štýl, opovrhnutiahodné. V ich očiach sú Belgičania odnepamäti bete (natvrdlí) a sú terčom neutíchajúceho prúdu francúzskych vtipov, napríklad:

Dvaja belgickí vojaci spia pod stromom.

Zrazu ich prebudí hrozný hrmot.

„Dočerta,“ zahreší jeden, „blíži sa búrka!“

„Ale kdeže,“ povie druhý, „to sú bomby“.

„Chvalabohu,“ vydýchne si prvý. „Hromy mi naháňajú hrôzu.“

V poslednom čase sa do týchto vtipov vkráda štipka závisti, pretože si Francúzi všimli, že Belgičania majú vyššiu životnú úroveň ako oni sami.

Osobitné vzťahy

Historicky mali Francúzi výnimočné vzťahy so Spojenými štátmi a Kanadou, keďže prvá spomínaná krajina im z veľkej časti patrila a tú druhú z veľkej časti osídlili. Ale nastali komplikácie. Keď vo frankofónnej Kanade dávajú v kine francúzsky film, musia byť s titulkami - prízvuk je natoľko odlišný, že by Kanaďania zvukovej stope nerozumeli.

Američanov Francúzi dlhodobo obdivujú - za ich ústavu (o ktorej veria, že vychádza z tej francúzskej), za ich právny poriadok (skutočne založený na tom francúzskom) a za to, že vyhnali Britov. Napriek tomu však vynakladajú značné úsilie, aby zamedzili ničivému vplyvu americkej kultúry - obmedzujú počet predajní rýchleho občerstvenia, stanovujú limity na dovoz tovaru z USA a zábavný park Disneyland Paris umiestnili tak ďaleko od Paríža, aby mal reálnu šancu skrachovať.

Tvoria najkrajšie obrazy na svete a tie najohyzdnejšie tapety.

Napodiv sa Francúzom úspešne darí presviedčať už celé generácie Američanov, aby sa do nich zamilovali bez toho, aby túto lásku opätovali.

Ako ostatní vidia ich

Názory sa rôznia: bystrí, skeptickí, majúci slabosť pre ženy. Ale v očiach mnohých tkvie ťažkosť s Francúzmi v ich nestálosti. To preto, lebo nevidia, že Francúzi sa pri veľkých rozhodnutiach riadia vlastnými záujmami, ako je to typické pre vidieckych sprostáčikov.

Túto črtu spozorujete vo všetkých oblastiach života Francúzov. Popudia vás svojím ťažkopádnym prístupom k radostiam trhovej ekonomiky, ale rozveselia bláznivými donkichotskými vrtochmi. Tvoria najkrajšie obrazy na svete a tie najohyzdnejšie tapety. Pestujú vynikajúcu zeleninu, v reštaurácii vám ju však nikdy nedajú. Tvrdo pracujú, ale pracovať ich nikdy nevidieť. Skúste sa po Francúzsku prejsť v akomkoľvek dennom, týždennom, mesačnom či ročnom čase a 95 % krajiny bude pôsobiť neobývane alebo že tvrdo spí.

Tajným želaním každého Francúza je byť Gérardom Depardieuom.

Ostatní musia pochopiť, že Francúzi považujú stálosť za nudu a nude sa treba za každú cenu vyhnúť.

Ako by chceli, aby ich ostatní videli

Keďže sú Francúzi obdarení nadmierou sebavedomia, na tom, ako ich vidia ostatní, im nijako nezáleží.

POVAHA

Archetypálny Francúz

Tajným želaním každého Francúza je byť Cyranom z Bergeracu, chvastúnskym a nadutým hrdinom hry Edmonda Rostanda. Cyrano bol, rovnako ako hrdinský mušketier d’Artagnan, Gaskonec. Bol silný, ale citlivý; skvelý šermiar, ale aj neuveriteľne jemný básnik; vášnivý milovník, ale zabila ho jedna z najväčších neopätovaných lások v literatúre; muž, ktorý stroskotal, ale stroskotal famózne. A najviac si Francúzov získal tým, že si až do konca udržal šarm.

Obsadiť do úlohy Cyrana vo filme z roku 1991 Gérarda Depardieua bolo geniálne, keďže Depardieu patrí do dlhého radu francúzskych hviezd (spolu s Edith Piafovou, Yvesom Montandom a ďalšími), ktoré povstali z blata a vzniesli sa ku hviezdam. Francúzi milujú, keď ich hrdina, skutočný alebo fiktívny, bol v dávnej minulosti nemravník, zvrhlík či delikvent - outsider, ktorý nakoniec prerazí.

Milujú všetko najnovšie, to však vydrží len pár dní a potom hneď hurá na to najnovšie najnovšie. Nie náhodou pochádza slovo passé z francúzštiny.

Gérarda Depardieua zbožňujú za to, čo robí, keď nie je na plátne, a za to, kým dozaista je - úplne obrátene ako v starom hollywoodskom systéme zbožštenia filmového imidžu herca. Depardieu je na prvom mieste človek, až na druhom filmová hviezda. Áno, prijal ruské občianstvo na protest proti zvýšeniu daní vo Francúzsku, ale je to muž, ktorý odmietol rôle vo filme, pretože na jeho vinici bol čas zberu; muž, ktorý vyhlásil, že keby bol ženou, miloval by sa s režisérom Ridleym Scottom; muž, ktorému sa hovorí „živel“, učinený francúzsky Herkules.

Nasledovatelia módy

Francúzov ovplyvňuje móda. Vezmú si na seba čokoľvek, ak je to v móde. Milujú najnovšie filmy, najnovšie technické hračky, najnovší slang; toto „najnovšie“ však vydrží len pár dní a potom hneď hurá na to najnovšie najnovšie. Nie náhodou pochádza slovo passé z francúzštiny.

Zbožňujú myšlienky, koncepcie a inovácie - hranie sa s vecami, ako je demokracia, železničná sieť či architektúra. Dôležité je byť moderný.

Ľudia si ochotne nechajú vnucovať tovar, ak nadobudnú dojem, že farba na ňom je ešte vlhká. Milujú predstavu života uháňajúceho vpred, energického a štýlového. Výsledkom sú dva extrémy: elitárska technokracia a krátkodobé kulty, ako bola popová pieseň Dur dur d’être bébé (Je ťažké byť bábätko), ktorá inšpirovala množstvo pubertiačok, aby si na stužke okolo krku nechali hojdať cumlíky. Aj v tomto, ako vo všetkom, čo robia, Francúzi často oscilujú medzi bravúrnosťou a absurditou.

Francúzi často oscilujú medzi bravúrnosťou a absurditou.

Tak napríklad vztýčenie sklenenej pyramídy v Louvri. Francúzi to vnímajú ako vec, ktorá sa musela urobiť - nielen preto, aby zmiernila prúd návštevníkov a naštartovala debatu, ale aj preto, že nepostaviť pyramídu pred Louvre by znamenalo zaobchádzať so svojou krajinou ako s múzeom. A to sa nesmie nikdy stať. Podobné je to s moderným víťazným oblúkom Grande Arche vo štvrti La Défense, geniálne umiestneným na osi Víťazný oblúk - Louvre - Eiffelova veža ako vyjadrenie architektonickej kontinuity.

Nezáleží na tom, že sa nájdu ľudia, ktorí v tom nevidia ani krásu, ani dôvod na radosť. Je to futuristická a odvážna koncepcia. Je to dobrodružstvo. Je to ambiciózne. Už preto sa oplatí zrovnať pár starých budov so zemou.

Takúto guráž nemožno neobdivovať.

V hĺbke duše roľníkom

Intelektuálne a duchovne sa priemerný obyvateľ Francúzska doteraz identifikuje s pôdou a vidiecky život si romantizuje.

Intelektuálne a duchovne sa priemerný obyvateľ Francúzska doteraz identifikuje s pôdou a vidiecky život si romantizuje.

Francúzi z veľkomiest sú statnému sedliakovi ochotní odpustiť úplne všetko - snahu vystrieľať miestne veveričky, vykŕmiť husi na foie gras, spočítať si na poli do posledného zrnka kukuricu - a to preto, lebo bránia spôsob života, ktorého sa oni sami už dávno zriekli. Sofistikovaní obyvatelia miest občas soptia za volantom svojich peugeotov a renaultov v dopravnej zápche, ktorú zapríčinil odborársky protest roľníkov (predstavte si barikády zo starých traktorov, výtržnosti či hádzanie kameňov po polícii), avšak so strojcami protestu majú hlboký duchovný súcit, keďže medzi nimi by pokojne mohli byť aj ich dedovia. V každom obchodníkovi z Bordeaux, reštaurátorovi z Paríža i akademikovi z Grenoblu doteraz bije srdce nefalšovaného dedinčana.

KONIEC UKÁŽKY

Table of Contents

Národná identita

Povaha