NÁRODNÁ IDENTITA

Varovanie na úvod

„Sme na mape!“ hlásal Tal Brody, kapitán izraelského basketbalového tímu po víťazstve v predkole Európskeho pohára. Túžba po „mieste na mape“, to je izraelský nacionalizmus v kocke.

V niektorých odľahčených prejavoch to môže vyznieť dosť zvláštne: izraelská herečka dostane úlohu v hollywoodskom filme (ako kaderníčka, ktorú v úvodnej scéne zastrelia, a pritom precítene prednesie svoju jedinú repliku: „Ah!“), doma ju následne obdivujú a uznávajú ako strážkyňu izraelského „miesta na mape“. To isté platí pre izraelských futbalistov, hudobníkov, účastníkov Veľkej ceny Eurovízie, spisovateľov, verejných rečníkov, modelky (slávne i neslávne) či agentov Mosadu vo výslužbe, ktorí sa zamestnali v zámorí ako protiteroristickí experti – každý drží pomyselnú modro-bielu vlajku, či chce, či nechce. Sú to Izraelčania a ostatní spoluobčania ich zbožňujú, držia im palce a ticho sa modlia: „Prosím, podajte dobrý výkon! Dostaňte nás na mapu!“

Túžba po „mieste na mape“, to je izraelský nacionalizmus v kocke.

Izraelčanom sa skutočne do značnej miery podarilo preraziť a vymaniť sa z medzinárodnej anonymity. Na to, že majú taký malý štát, sa v spravodajstve a novinách objavujú naozaj často (hoci sa správy za posledných 2 000 rokov nijako nezmenili – stále ide o vojnu, mier a občasný zázrak). Navyše sa na území dnešného Izraela odohrala väčšina biblických scén, takže všetky kázne v kostoloch po celom svete majú s Izraelom určitú spojitosť a väčšina ľudstva o týchto posvätných miestach prinajmenšom počula. Mnoho ľudí však stále verí, že Izraelčania chodia do práce na ťavách a spia v stanoch v púšti (čo občas robia, ale len na dovolenke). Túto predstavu silno priživujú cestovné kancelárie.

Keď sú Izraelčania konfrontovaní s očividne mylnými predstavami o svojej krajine, bývajú zmätení, pobavení alebo urazení. Ak však cudzinec preukáže vedomosti o krajine, získa si miestnych domorodcov naveky. Zložil najdôležitejšiu skúšku zo všetkých. Vie, kto sú a kde na mape ich krajina leží.

Ako vidia samých seba

Izraelčania sa snažia príliš často nevídať – a to doslova. Pri cestách do zahraničia sa svojim spoluobčanom vyhýbajú. Považujú to tak trochu za národný šport. Izraelčan dokáže rozoznať krajana v dave divákov pri nakrúcaní filmu na ulici v Los Angeles. Uvidí ho a okamžite sa mu znechutí. Ak si ten druhý všimne jeho nevraživý pohľad (čo sa nepochybne stane), pocíti to isté. Napriek tomu za určitých okolností – napríklad keď sú pritlačení k múru – Izraelčania dokážu stáť pri sebe ako žiaden iný národ. Niekedy vlastne tajne túžia byť pod tlakom len preto, aby sa mohli cítiť jednotní.

Hoci Izraelčanov spája rovnaký údel, história a silné vlastenectvo, až príliš zreteľne vidia na sebe chyby. Z toho pramení konflikt v ich náture. Vo Svätej zemi je každý kritik. Izraelčania presne vedia, čo je s ostatnými (ale nie nevyhnutne s nimi samotnými) zle, a neboja sa svoju kritiku vysloviť – čo je, ako sa zhodnú všetci psychológovia, prvý krok k náprave. Vedia, že im chýba dobré vychovanie, že neznášajú kohokoľvek, kto je o niečo úspešnejší ako oni, trávia hodiny snahou oklamať systém, dni snahou oklamať jeden druhého a o všetko sa handrkujú.

Pri cestách do zahraničia sa vyhýbanie svojim spoluobčanom považuje za národný šport.     Za určitých okolností, napríklad keď sú pritlačení k múru, dokážu stáť pri sebe ako žiaden iný národ. Niekedy vlastne tajne túžia byť pod tlakom len preto, aby sa mohli cítiť jednotní.

Na druhej strane sa pýšia tým, že vo svojich mestách nemajú takmer žiadnych bezdomovcov, a ako dôkaz vrúcnosti svojich citov k blížnym uvádzajú spontánnu odozvu verejnosti, keď sa napríklad zháňajú peniaze na záchranu chorého dieťaťa.

Izraelské príslovie hovorí: „Všetci Izraelčania sú bratia,“ čo je veľmi zrejmé pri pristátí na letisku Bena Guriona. Toto letisko muselo roky zvládať obrovský nápor Izraelčanov, ktorí čakali na návrat priateľov a príbuzných. Na návrat každého Izraelčana (hoci len z týždňovej cesty) čaká najmenej päť ľudí s uslzenými očami. Nakoniec bolo nutné postaviť špeciálnu vítaciu halu, ktorá tento dav pojala.

„Všetci Izraelčania sú bratia“ znamená aj to, že v izraelských činžových domoch vedia susedia všetko o všetkých. Vedia, kde pracujú, aké majú záľuby, problémy či veľkosť topánok a dokonca aj aký vysoký plat poberajú. Izraelčania sa naozaj dajú prirovnať k bratom a ako bratia sa môžu občas púšťať do búrlivých hádok. Napokon samotný výraz Izrael znamená „hádka s Bohom“. Túto zjavne neodmysliteľnú súčasť izraelskej povahy dokladá i nasledujúci vtip:

Skupinku amerických turistov, ktorí sa vydali hlboko do džungle, zajali kanibali. Kanibali chceli väzňov okamžite zjesť, taký bol zvyk a mali hlad, ale kmeňový náčelník im nariadil držať ich tri mesiace v zajatí. Prikázal im: „Kŕmte tých Američanov dobre. Až sa pekne zaguľatia, urobíme si kráľovskú hostinu.“ O týždeň neskôr sa to isté prihodilo skupine britských turistov, ktorých tiež tri mesiace vykrmovali a až potom zjedli. Keď zajali skupinu izraelských turistov, aj ich sa kanibali chystali na tri mesiace uväzniť. Tentokrát však náčelník nesúhlasil a zdôvodnil to takto: „Týmto sa hovorí Izraelčania a musia sa zjesť hneď, lebo keď ich necháme, čoskoro sa zožerú navzájom.“

Keď niekto emigruje do Izraela, v hebrejskom jazyku „stúpa“, a keď človek Izrael nadobro opustí a pripojí sa k diaspóre, potom „zostúpi“.    Diaspóra

Keď v roku 70 po Kristovi mali Rimania už plné zuby neustálych židovských povstaní vo vtedajšej rímskej provincii Judea, vypálili chrám v Jeruzaleme a nastala veľká vlna odchodu Židov z krajiny. Ďalšia vzbura približne o šesťdesiat rokov neskôr vyústila do zániku posledných zvyškov židovského osídlenia v Judei: Rimania Židov vyhnali a zmenili názov krajiny na Palestína (predtým sa tak nazýval len malý úsek južného pobrežia). Tak začalo dlhé obdobie exilu označované ako „diaspóra“. Trvalo približne 2 000 rokov (plus-mínus zopár minút) a za tento čas sa židovské myslenie, správanie, jazyk a kultúra značne vyvinuli a premenili.

V roku 1948, keď vznikol Izraelský štát a názov Palestína na dlhý čas stratil platnosť ako názov územného celku, sa Židom všetko zdalo ako splnený sen a zázrak. Napriek tomu sa v okamihu, keď sa vízia židovského štátu stala skutočnosťou, objavil rozkol. Žida žijúceho v diaspóre zrazu považovali za slabého, malého a vydaného napospas ostatným, zatiaľ čo Izraelčan sa stal synonymom mladosti, priekopníckeho ducha, nezávislosti a pripravenosti bojovať za svoju krajinu. Rozpor medzi Židom z diaspóry a izraelským Židom je v mysli Izraelčanov hlboko zakorenený a veľkým dielom prispieva k formovaniu izraelskej identity.

Rozpor medzi Židom z diaspóry a izraelským Židom je hlboko zakorenený v izraelskej mysli.

Keď sa Izraelčania rozprávajú o Izraeli, nikdy nepovedia „Izrael“, ale vždy Ha'Aretz, čo znamená doslova „Krajina“ (s veľkým „K“). Keď niekto emigruje do Izraela, v hebrejskom jazyku tzv. „stúpa“, a keď človek Izrael nadobro opustí a pripojí sa k diaspóre, potom „zostúpi“.

V súčasnosti je diaspóra pre mnohých Izraelčanov miestom, kde môžu Židia zarábať veľa peňazí a žiť jednoduchý život: „Kto je to sionista v diaspóre? Žid, ktorý žiada Žida, aby dal peniaze na to, aby tretí Žid mohol odísť do Izraela.“

Ako by Izraelčania chceli, aby ich videli ostatní

Izraelčania sa nikdy nezačali považovať za súčasť Blízkeho východu. Keď sa Boh spýtal Mojžiša, kam by chcel viesť Izraelitov, chcel sa vraj Mojžiš (ktorý trpel ťažkou poruchou reči) vydať do Kanady a odpovedal: „Ka... Kaan... Kaaaan...“ – „Tak teda Kanaán,“ súhlasil Všemohúci. Zvyšok už všetci poznáme.

To je najlepšie vysvetlenie, ktoré sa Izraelčanom ponúka, keďže tretina tzv. zasľúbenej zeme je v skutočnosti úplne prázdna a nemá žiadne zásoby ropy. Navyše okolo ležiace štáty nie sú úplne ten typ susedov, s ktorými sa človek ráno pozdraví v predzáhradke. Izraelčania by chceli byť Američanmi, ale uspokojili by sa, aj keby boli Európanmi. Boli by radi, ak by sme ich vnímali ako amerikanizovaných európskych priekopníkov, ktorí sa vydávajú do divokej bujnej vegetácie a zasnežených hôr budovať moderný demokratický štát. Napokon v prvej polovici minulého storočia to tak naozaj bolo.

Ako si myslia, že ich vidia ostatní

Izrael je ako dievča, ktorému naozaj záleží na tom, čo si o nej spolužiaci myslia, ale predstiera, že je jej to fuk. (Má tiež problém s obliekaním a osobnou hygienou.)

„Celý svet je proti nám,“ hovoria Izraelčania – niekedy zo žartu, ale často vážne – keď ich cudzinci kritizujú. Izraelčania rozdeľujú zvyšok sveta zhruba na tri skupiny: skupinu, ktorá ich má rada, skupinu, ktorá je vehementne proti nim a skupinu, ktorá je k ich existencii úplne ľahostajná. Posledná skupina zjavne trpí nedostatkom informácií a je nutné ju poučiť, aby sa stala súčasťou prvej skupiny.

Tretina zasľúbenej zeme je v skutočnosti úplne pustá, nemá žiadne zásoby ropy a okolo ležiace štáty nie sú úplne ten typ susedov, s ktorými sa človek ráno pozdraví v predzáhradke.

Druhá skupina predstavuje značnú hrozbu, keďže sa spojila s nepriateľom. Niekedy však dochádza k trochu zmäteným záverom: ak izraelská gymnastka na majstrovstvách sveta po dvojitom salte, pri ktorom poškodí kameru, dostane od porotcov horšiu známku ako 9,9, rozhodcovia sú okamžite považovaní za antisemitov. Umiestniť sa na druhom (či dokonca horšom) mieste v akejkoľvek medzinárodnej súťaži je v mysli rozzúreného Izraelčana okamžite pripisované blízkovýchodnej politike. Ak vo vašej krajine osobne neprivítate druhoradého izraelského politika, budete navždy označovaný za „proarabského“. Prevládajúcim princípom je: „Buď ste s nami, alebo proti nám.“

Tí, ktorí majú Izraelčanov radi, sa však stretnú s takou vrelosťou, priateľstvom a pohostinnosťou, ktorá je inde vyhradená len pre členov rodiny.

Ako vidia ostatné národy

Ešte v minulej generácii bola trojtýždňová cesta do zahraničia niečím, čo Izraelčania tri mesiace plánovali a potom o tom ďalšie tri roky hovorili. V súčasnosti cestujú tak často, ako sa len dá: medzi rokmi 2003 a 2005 vycestovalo aspoň raz do zahraničia najmenej 80 % Izraelčanov. Izraelčan je kritik, a či už sa s daným národom stretol tvárou v tvár, alebo nie, má na tú „čvargu“ jasný názor. Izraelčania napríklad s istotou vyhlasujú, že všetci Francúzi sú namyslení, Angličania sú futbaloví chuligáni, Thajčania jedia psov, Američania sú naivní, Švajčiari žijú v krajine ako z pohľadníc a majú všetko okrem zmyslu pre humor, starí Číňania majú zásoby múdrych prísloví a švédske ženy priťahujú muži tmavšej pleti (samozrejme Izraelčania).

Izraelčan je kritik, a či už sa s daným národom stretol tvárou v tvár, alebo nie, má na tú „čvargu“ jasný názor.    Ako sa vidia Izraelčania navzájom

Izrael je klasická prisťahovalecká krajina, čo znamená, že za sedemdesiat rokov existencie zažila nespočetné množstvo prisťahovaleckých vĺn zo všetkých kútov sveta a nemala žiadnu príležitosť osvojiť si pocity rozdelenia sveta na „my“ a „oni“. Izraelčania poznajú skôr „ja“ a „zvyšok sveta“.

Za sedemdesiat rokov existencie nemal Izrael príležitosť osvojiť si pocity rozdelenie sveta na „my“ a „oni“. Poznajú skôr „ja“ a „zvyšok sveta“.

Imigranti pristávajú na letisku Bena Guriona denne. Niekedy len niekoľko osôb, inokedy v tisíchlavých vlnách (v 90. rokoch ich len z Ruska dorazilo viac ako 600 000, čo zvýšilo počet obyvateľov Izraela o ohromujúcich 10 %). Problémy s asimiláciou sú veľké: IBA (Israeli Broadcasting Authority) vysiela v 17 jazykoch. Štát financuje špecializované jazykové školy (ulpany), kde sa prisťahovalci učia hebrejsky a získavajú tipy, ako začať v Izraeli nový život a obstáť v kontakte s domorodcami. Preto vo výsledku veľa Izraelčanov píše po hebrejsky, číta po anglicky a hovorí po rusky.

Izraelčania sa budú snažiť zdržať nepríjemných poznámok o novoprichádzajúcich imigrantoch, ale po určitom čase sa každá prisťahovalecká menšina stáva terčom nespočetných vtipov. Napríklad všetci Izraelčania si myslia, že Peržania sú držgroši, preto sa hovorí: „Kto vykopal Suezský prieplav? – Peržan, ktorý stratil v piesku šekel.“ Keď sa takto vtipkuje, je jasné, že sa hovorí o židovských prisťahovalcoch. Izraelčania žartujú o tom, že rumunskí Izraelčania sú zlodeji a marockí Izraelčania bodajú do ľudí vyskakovacím nožom. Panuje tradičná predstava, že poľské Izraelčanky sú frigidné, gruzínske Izraelčanky majú hustejšie fúzy ako ich manželia a irackí Izraelčania sa v miestnych filmoch objavujú cez deň v pyžamách.

Žiadny Izraelčan nemá zábrany, ak ide o vymýšľanie vtipov o Izraelčanoch iného pôvodu.

Žiadny Izraelčan nemá zábrany, ak ide o vymýšľanie vtipov o Izraelčanoch iného pôvodu. Je to národná kratochvíľa a nikto sa neuráža. Urážlivý človek by to mal v Izraeli ťažké.

Osobitné vzťahy

Izraelčania vedia, kto sú ich priatelia (aj keď to niekedy nedávajú príliš najavo). Majú radi Američanov, lebo Amerika je veľký, vševediaci, starostlivý strýko Izraela (ktorý má len náhodou najväčšiu, najbohatšiu a najaktívnejšiu židovskú populáciu na svete).

Skutočnosť, že Amerika venuje malému štátu, ako je Izrael, pomoc v hodnote miliárd dolárov, puto medzi oboma národmi len dokladá. Občas sa rozpráva príbeh o tom, ako izraelský minister poľnohospodárstva vošiel do kancelárie premiéra Leviho Eškola a oznámil, že sa blíži veľké sucho. Premiér sa okamžite zľakol: „Sucho? Tento rok? To je hrozné! Kde?“ – „No, tu v Izraeli,“ odpovedal minister. „Aha,“ Eškol si uľahčene vydýchol, „už som sa bál, že myslíte v Amerike“.

Izraelčania však majú väčšinou úplne iný postoj, ak ide o najbližších susedov. Otázka Arabov je taká zložitá, že aj samotní Izraelčania majú neraz problém ju pochopiť. Fakt, že veľká časť obyvateľov Izraela je arabská, tento zmätok ešte zvyšuje. Politika, vojna a história sa tu hádžu do jedného vreca a o následkoch sa veľmi často dozvedáme z tlače. V súčasnosti sa v krajine začína udomácňovať politická korektnosť a staré známe vtipy o Araboch, ktoré patrili k tým najlepším, sa teraz len šepkajú v uzavretých spoločnostiach a ľudia ich často prijímajú s nevôľou. Keď sa tieto vtipy budú opäť rozprávať na verejnosti, bude to znamenie, že mier na Blízkom východe zvíťazil.

Amerika je veľký, vševediaci, starostlivý strýko Izraela (ktorý má len náhodou najväčšiu, najbohatšiu a najaktívnejšiu židovskú komunitu na svete).

KONIEC UKÁŽKY

Table of Contents

Národná identita