NÁRODNÁ IDENTITA

Niekoľko národov v jednom

Taliani nie sú jednoliaty národ, ale celá skupina národov. Považujú sa v prvom rade za Rimanov, Milánčanov, Sicílčanov alebo Florenťanov a až potom za Talianov. Mestá ako Turín a Bari alebo Neapol a Terst toho v skutočnosti veľa nespája, nerátajúc diaľnicu, vysokorýchlostnú železnicu a katolícku cirkev.

Hlboko zakorenený regionalizmus Talianov je celkom pochopiteľný, keď si uvedomíme, že Taliansko sa zjednotilo až v roku 1861.

Každá talianska oblasť je úplne iná a hlboko zakorenený regionalizmus Talianov je celkom pochopiteľný, keď si uvedomíme, že Taliansko sa zjednotilo až v roku 1861. Predtým na Apeninskom polostrove existovalo viacero nezávislých štátov. Ich zjednotenie si vyžadovalo obratne poskladať geopolitickú mozaiku a poprední politici už vtedy dobre vedeli, akým ťažkostiam budú musieť čeliť. Jedným z nich bol aj Massimo d'Azeglio, ktorý vyhlásil: „Konečne máme Taliansko. Už chýbajú len Taliani.“ A keby nezomrel, pracoval by na tejto úlohe dodnes.

Raz za čas sa Taliani dokážu správať ako jeden národ, zvlášť keď by mohol taliansky národný tím vyhrať majstrovstvá sveta vo futbale alebo keď tím Ferrari dvakrát po sebe zvíťazí vo svetovom šampionáte formuly 1. Ale inak sa ako Taliani cítia hlavne tí, ktorí domovinu opustili a teraz sa pýšia svojou národnosťou v melbournskej cukrárni, v belgickej bani alebo na futbalovom zápase v Spojených štátoch.

V skutočnosti na tom veľmi nezáleží, pretože žiadny Talian nepochybuje, že všetko zvládne lepšie ako ostatní. Pevnú vieru v seba a svoj národ zvyčajne nevystavuje na obdiv, ale keď sa tak stane, je to naozaj impozantné. V roku 2011 si krajina pripomenula 150. narodeniny dôstojnou a zároveň radostnou oslavou národnej identity. V mestách i dedinkách po celej krajine viali snáď z každého balkóna červeno-bielo-zelené vlajky ako symbol hrdosti na to, že patria k Taliansku. To len ukazuje, akú dlhú cestu táto krajina prešla, odkedy ju rakúsky kancelár Metternich v 19. storočí označil za „číry geografický pojem“.

Ako Taliani sa cítia hlavne tí, ktorí domovinu opustili.  Ale štátna hymna, to je iná vec. Pred jedným medzinárodným futbalovým zápasom si televízni diváci pri detailnom zábere všimli, že nikto z talianskeho národného tímu (jedného z korunných klenotov krajiny) nespieva národnú hymnu. Vtedy sa ukázalo, že slová nepoznajú nielen hráči, ale ani veľká časť Talianov. Odvtedy sa médiá snažia celú záležitosť riešiť tak, že hymnu hrajú častejšie, a pokiaľ možno s titulkami.

Nedostatok očividného národnostného cítenia má tú výhodu, že sa Taliani nedajú ľahko strhnúť rôznymi formami šovinizmu a vojnového štvania. Vedia, že väčšinu sporov možno vyriešiť pomocou kompromisov, zmierlivosti a úplatkov, a urobia všetko, aby sa vyhli konfrontácii. Keby si na Taliansko robila chúťky nejaká cudzia mocnosť, mala by predtým, než začne plytvať životmi vojakov, urobiť Talianom ponuku. Za správnu cenu by svoju krajinu možno aj predali.

Campanilismo

Pre Talianov má veľký význam ich pôvod a na svojich koreňoch si naozaj zakladajú. Otázka „Odkiaľ si?“ je pre nich veľmi dôležitá a vyžaduje si dobrú odpoveď. Taliana na rozdiel od Angličanov či Američanov táto otázka nikdy nezaskočí. Nezačne mumlať: „Ja vlastne ani neviem. Daj mi chvíľku. Narodil som sa v Hertfordshire, ale potom sa naši presťahovali do Leedsu a na vysokú som chodil v Bristole. Potom som nastúpil do práce v Yorku...“

Taliani vedia úplne presne, odkiaľ pochádzajú, so svojím rodiskom sú naveky spätí a hrdo sa k nemu hlásia.

Taliani vedia úplne presne, odkiaľ pochádzajú, so svojím rodiskom sú naveky spätí a hrdo sa k nemu hlásia. Človek zo San Giorgia v regióne Apúlia, ktorý sa presťahoval do Turína, bude so San Giorgom udržiavať väzby po celý život. Aj keď sa odsťahoval už pred 30 rokmi a vracia sa len raz ročne na stretnutie širšej rodiny, hrdosť mu káže pomôcť každému, kto pochádza zo San Giorgia. Aj od úspešných politikov a veľkopodnikateľov sa očakáva, že sa budú o svoje rodné mestá starať, investovať do nich peniaze a pomáhať miestnym nájsť si prácu.

Taliani vedia, že ostatní Taliani ľahko strácajú sebakontrolu a nedá sa im veriť.

S hrdosťou na to, odkiaľ pochádzate, sa úzko spája kľúčová talianska koncepcia zvaná campanilismo. Doslova znamená „vernosť miestnej zvonici“, ale v skutočnosti ide o to, že svoju dedinku či mestečko považujete za najlepšie miesto na celom svete. Taliani svoje rodné mestá vždy milovali, a keď ich museli opustiť, strašne trpeli.

Takáto pýcha na rodisko prirodzene vyvoláva súťaživosť, a to hlavne medzi susednými mestami, dedinkami, provinciami a regiónmi. Tam panuje taká rivalita, že ľuďom skoro neostáva čas na iné veci. Je im totiž jasné, že si na ostatných ľudí, predovšetkým na Talianov z iných rodín, dedín, miest či regiónov, musia dávať dobrý pozor. Ľahko strácajú sebakontrolu a nedá sa im veriť. Taliansko by bolo také nádherné, keby tam neboli gli altri italiani - ostatní Taliani.

Ako Taliani vidia ostatných

Taliani majú povesť hlučných a vášnivých intrigánov zo Stredozemia, ktorí sú možno nadaní a vynaliezaví, ale tiež leniví a nespoľahliví.

A Taliani si vcelku masochisticky užívajú, keď sa tieto charakterové vady ešte zveličujú. Potvrdzuje to ich hlboké presvedčenie, že gli altri italiani nedosahujú vysokú úroveň spoľahlivosti západného sveta. Ale kritiku rozhodne neberú tak vážne, aby s tým skúsili niečo robiť.

Veď predsa cudzincom pripadajú sympatickí a zábavní, takže to nemôže byť také zlé.

Všetci sa zhodujú, že Taliani žijú v prekrásnej krajine plnej umeleckých pokladov. Sú považovaní za spokojný národ, ktorý sa rád zabáva a vyniká v gastronómii, móde a dizajne. Sú známi svojím famóznym spevom a kuchárskym umením a príšernými organizačnými schopnosťami. Očakáva sa, že Taliani majú tmavšiu pokožku, sú krásni a démonickí milenci. Talianky sú vášnivé a atraktívne, výborné kuchárky a bezmedzne milujúce matky.

Američania talianskeho pôvodu si radi nahovárajú, že Taliansko sa od chvíle, čo ich starí rodičia na prelome minulého storočia emigrovali, vôbec nezmenilo. Keď sa potom do Talianska konečne vrátia, aby našli svoje korene a navštívili vzdialených príbuzných, čudujú sa, že všetky rodiny nie sú chudobné, nemajú desať detí a nežijú v jednej miestnosti, o ktorú sa musia deliť s oslíkom a psom. Že všetky ženy nechodia v čiernom a nepracujú na poli. A že všetci muži nenosia klobúky a nevysedávajú celý deň v baroch. Zisťujú, že Taliansko je v skutočnosti jednou z najrozvinutejších krajín sveta, kde má väčšina rodín minimálne dve autá a v domoch nie je len vodovod a elektrina, ale aj LCD televízor, vysokorýchlostné internetové pripojenie, najmodernejšie mobilné telefóny a bidety s nastaviteľnou teplotou vody a polohou trysiek.

Ako Taliani vidia samých seba

Taliani sa považujú za vášnivých, inteligentných, vtipných a očarujúcich a pred cudzincami sa tak aj radi prezentujú.

Je im jasné, že žijú v najkrajšej krajine sveta. Na jej riadenie by si radšej najali niekoho z Bruselu, ale inak sa majú ako v raji... hoci v nich hlodá červík pochybnosti ohľadom vlastných spoluobčanov.

Osobitné vzťahy

V dôsledku masívnej emigrácie z Talianska koncom 19. a začiatkom 20. storočia dnes nájdete rozsiahle talianske komunity v Spojených štátoch, v Argentíne, Brazílii, Uruguaji a Austrálii. Len Američanov s talianskym priezviskom je asi dvadsať miliónov. Ale Američanov, Argentínčanov a ďalších cudzincov talianskeho pôvodu je niekdajšia vlasť ochotná považovať za „Talianov“, len ak sú bohatí a úspešní. Inak sú to len Američania alebo Argentínčania. A tak nie sú Rudolph Giuliani, Frank Sinatra, Robert De Niro, Francis Ford Coppola ani Sylvester Stallone považovaní za Američanov, ale za Talianov. Niektorých slávnych Talianov, ktorí si kvôli úspechu v Novom svete zmenili mená, ako herečka Anne Bancroftová, ktorá prišla na svet v New Yorku v roku 1931 ako Anna Maria Italianová, alebo autor detektívok Ed McBain, narodený tiež v New Yorku v roku 1926 ako Salvatore Lombino, privítali späť medzi talianske ovečky až po smrti.

Len Američanov s talianskym priezviskom je asi dvadsať miliónov.

Aj vrelé prijatie však môže mať svoje nevýhody - ešte roky potom, čo sa Diego Maradona vrátil späť do Argentíny, riešili neapolské súdy spory o určenie otcovstva, v ktorých figurovalo jeho meno.

Ako sa pozerajú na cudzincov

Taliani cudzincov milujú, hlavne tých bohatých. Rakúšania, Švajčiari aj Nemci si odnepamäti chodia užívať talianske podnebie, kultúru, pláže i životný štýl. Taliansko je ich obľúbenou destináciou. Už od čias Rímskej ríše sa Góti vydávali cez Alpy, aby sa vybúrili. Taliani ich správanie po stáročia tolerovali a radi v tom budú pokračovať, ak tých šesť miliónov turistov, ktorí rok čo rok prichádzajú, minú v Taliansku veľa peňazí a zase sa vrátia domov.

O Francúzoch si myslia, že sú zbytočne hrdí a arogantní. Očividne sa na svojich zaalpských susedov pozerajú zvrchu, čo Talianov hrozne štve. Ale naozaj neodpustiteľné je, že Francúzi ovládli svetový trh s vínom, a to s niečím takým podradným, čo by od nich žiadny súdny Talian nikdy nekúpil.

Taliani sú presvedčení, že v cudzine funguje všetko oveľa lepšie. Zároveň ale vedia, že sú na tom cudzinci v skutočnosti horšie, pretože nežijú v Taliansku.

S Angličanmi majú Taliani zložitejší vzťah, asi aj preto, že protiklady sa priťahujú. Angličania milujú intenzívne vône, zvuky, farby, vášeň a chaos Talianska, zatiaľ čo Talianov fascinuje anglický poriadok a pohodlie, no ľutujú Angličanov kvôli daždivému počasiu, nevýraznému jedlu a všeobecnému nedostatku štýlu.

Taliani sú presvedčení, že v cudzine funguje všetko oveľa lepšie. Zároveň však vedia, že sú na tom cudzinci v skutočnosti horšie, pretože nežijú v slnečnom Taliansku, nevkusne sa obliekajú a nemajú dobré jedlo ani pitie, čo pravdepodobne vysvetľuje, prečo stále pokukujú po Taliansku.

Taliani sú zvedaví, a preto ich fascinujú cudzinci a ich barbarský spôsob života. Radi čítajú a počúvajú rozprávky o cudzích krajinách a s chuťou sa cez prázdniny vydávajú do zahraničia, pretože si tak môžu potvrdiť to, čo už dávno vedia, totiž že pochádzajú z najlepšieho miesta na svete, aspoň čo sa týka vecí, ktoré sú v živote dôležité, teda slnka, jedla, pitia a futbalu. Taliani hlboko vo vnútri zastávajú názor trefne vyjadrený jedným príslovím: „Tutto il mondo è paese.“ („Na celom svete je to rovnaké.“) Iné národy sú možno silnejšie a lepšie organizované, ale v skutočnosti sa ľudia na celom svete správajú rovnako a sú aj rovnako skorumpovaní, len k tomu pristupujú s dôvtipom a nenechajú sa nachytať.

Ako sa pozerajú na imigrantov

Rozsiahle prisťahovalectvo zo zahraničia je v Taliansku pomerne nedávnym javom. Slovom „imigrant“ Taliani tradične označovali ľudí, ktorí sa k nim prisťahovali z iných častí Talianska. Dnes ale v Taliansku hľadá nový domov čoraz viac ľudí, najmä z Albánska, východnej Európy, Senegalu, Nigérie, Latinskej Ameriky, Ázie a krajín Maghrebu. Podľa oficiálnych záznamov sa podiel talianskych obyvateľov cudzieho pôvodu od roku 1990 do roku 2010 zvýšil z necelého 1 % na viac ako 7 %, čo je pre krajinu, ktorá bola kedysi preslávená svojou emigráciou, obrovská zmena.

Talianski podnikatelia si často uvedomujú, že bez imigrantov by asi museli svoje továrne zatvoriť.

V postoji Talianov k národom východnej Európy a severnej Afriky sa mieša solidarita s pohŕdaním. Páči sa im ich výzor a zvláštne zvyky, najviac ich ale teší, že imigranti robia prácu, ktorú by inak museli robiť oni sami. Súhlasia s názorom, ktorý zaznel v talianskom oscarovom filme Stredomorie (Mediterraneo), že všetci ľudia okolo Stredozemného mora majú una faccia, una razza („rovnakú tvár a rovnakú rasu“). S chudobnými imigrantmi, napríklad s Albáncami alebo Severoafričanmi, ktorí umývajú predné sklá áut stojacich na červenú, ale nechcú mať nič spoločné, aby tým nejako neutrpel ich nepoškvrnený imidž. Aj tu niekedy dochádza k prípadom rasovej diskriminácie, ale celkovo sú Taliani voči cudzincom tolerantnejší ako voči ostatným Talianom.

Veľká časť prisťahovaleckých rodín si nájde sezónnu prácu na vidieku, kde môžu oberať paradajky a hrozno, a ďalší sa usadia v priemyselných mestách na severe, kde robia manuálnu prácu, nad ktorou dnes každý mladý Talian ohrnie nos. Talianski podnikatelia si často uvedomujú, že bez imigrantov by pravdepodobne museli svoje továrne zatvoriť. Aj výpomoc v domácnosti a starostlivosť o seniorov sú teraz v Taliansku prevažne doménou cudzincov. Niektoré prisťahovalecké komunity však dosiahli prekvapivý ekonomický úspech s malými podnikmi v odvetviach tradične ovládaných miestnymi - dnes nie sú výnimkou egyptská pizzeria alebo čínska továreň na spracovanie kože.

Prisťahovalci sú zodpovední aj za rast talianskej populácie, ktorá bola pre pokles pôrodnosti domáceho obyvateľstva ešte nedávno na ústupe. To vedie k zvláštnej dichotómii: niektorí ľudia považujú prisťahovalcov za hrozbu pre taliansky životný štýl a talianske národné hodnoty, ale bez ich driny by tieto hodnoty mohli čoskoro zmiznúť. Bez daní a príspevkov na dôchodkové poistenie z vreciek týchto „nových Talianov“ by si čoraz početnejší talianski dôchodcovia mohli sotva užívať dôchodok.

Sever proti juhu

Taliani si vysvetľujú rozdielne črty obyvateľstva pomocou priamočiareho delenia na sever a juh.

Taliani zo severu krajiny sa pozerajú na južanov ako na skorumpovaných roľníkov tolerujúcich mafiu, ktorí sú spolovice Arabi a žijú zo zárobkov tvrdo pracujúceho severu. Taliani z juhu považujú severanov za pologramotných roľníkov, ktorí sú spolovice Rakúšania či Francúzi a čírou náhodou sa narodili v najbohatšej časti krajiny, pričom žijú na úkor južanov, ktorí hrdlačia v ich továrňach alebo na poliach.

Tradičná juhotalianska kuchyňa sa skladá najmä z cestovín a olivového oleja, zatiaľ čo severotalianska dáva prednosť kukurici, ryži a maslu.

KONIEC UKÁŽKY

Table of Contents

Národná identita