NÁRODNÁ IDENTITA

Byť vopred varovaný znamená byť pripravený

Američania sú ako deti: hluční, zvedaví, neschopní udržať tajomstvo, nechápu nuansy jazyka a majú sklon k nevhodnému vystupovaniu na verejnosti. Len čo však človek prijme ich v podstate pubertálnu povahu, začne zvyšok americkej kultúry dávať zmysel a to, čo sa spočiatku javilo ako bezohľadné a hlúpe, vám začne pripadať sympatické a energické.

Len čo však človek prijme ich v podstate pubertálnu povahu, začne zvyšok americkej kultúry dávať zmysel.

Návštevníkov zrejme zaskočí srdečnosť, ktorou Američania doslova prekypujú, najmä v stredných a južných častiach krajiny. Posaďte sa vedľa Američana v lietadle a on vás okamžite osloví krstným menom, spýta sa: „Tak čo, ako sa vám páči v Štátoch?“ Do najmenších detailov vám opíše svoj nedávny rozvod, pozve vás domov na večeru, ponúkne sa, že vám požičia peniaze a pri rozlúčke vás nezabudne poriadne objať.

To však neznamená, že si bude na druhý deň vôbec pamätať vaše meno. Američania sú priateľskí, lebo si jednoducho nemôžu pomôcť; chcú byť láskaví a nie je im ľahostajné, čo si o nich druhí myslia. Rozumný cestovateľ si však uvedomuje, že niekoľko veselých chvíľ strávených v spoločnosti Američana si nemôže v žiadnom prípade vysvetliť ako začiatok trvalejšej známosti. Trvalé záväzky sú vlastne tým, čoho sa Američania boja najviac. Ide totiž o národ, ktorého najzákladnejším spoločenským vzťahom je nezáväzná známosť.

Ako vidia samých seba

Ako sa na národ pôvodne tvorený dobrodruhmi, náboženskými fanatikmi a stratenými existenciami (demografické zloženie, ktoré sa za posledných 400 rokov takmer vôbec nezmenilo) patrí, zachovávajú si Spojené štáty až tvrdošijnú nevôľu voči akejkoľvek forme spolupráce. Američania sú hrdí na to, že sú Američania - je to koniec koncov tá najlepšia krajina na svete - ale všetci do jedného vám budú tvrdiť, že oni osobne nie sú ako ostatní Američania, že oni sú celkom iní.

Nič také ako len Američan neexistuje. Pôvodná zmes ľudí a kultúr z celého sveta sa postupne vykryštalizovala do veľkého počtu etnických skupín.

Američania sú hrdí na to, že sa odlišujú jeden od druhého a od zvyšku sveta. Ako národ prisťahovalcov môžu byť Američania v podstate akejkoľvek etnickej príslušnosti. Nič také ako len Američan neexistuje. Dnes je takmer každý Američan „Američan s prívlastkom“. Pôvodná zmes ľudí a kultúr z celého sveta (tzv. taviaci kotol) sa postupne vykryštalizovala do veľkého počtu etnických skupín: írski Američania, chorvátski Američania, mexickí Američania, japonskí Američania a tak ďalej. Typický Američan by sa vám pokojne mohol predstaviť ako Patrick Ng, Octavio Rosenberg alebo Ilse-Marie Nugumbwele.

Cestovný pas vlastní len 40 % Američanov. V podstate ani žiaden nepotrebujú, pretože môžu cestovať celé týždne bez toho, aby opustili svoju domovinu.

Američan bude trvať na tom, že je Poliak alebo Talian len preto, že jeho starí rodičia sa v Poľsku alebo Taliansku narodili. A je úplne jedno, že okrem angličtiny nevie povedať ani slovo v inom jazyku a nikdy nebol ďalej na východ než v New Yorku alebo na západ než v Chicagu. Vie, ako sa pečú koláče (ak je Poliak) alebo pripravujú cannelloni (ak je Talian), a to je rozhodujúce. Azda jediný očividný rozdiel medzi Američanmi a obyvateľmi iných krajín je v tom, že Američania trávia v puberte oveľa viac času u zubára, takže majú úžasne rovné zuby.

Ako vidia ostatných   Americkí turisti sa vracajú domov s hmlistou predstavou, že Eiffelovka leží blízko šikmej veže v Pise.

Cestovný pas vlastní len 40 % Američanov (oproti 75 % Kanaďanov a 80 % Britov). V podstate ani žiaden nepotrebujú, pretože Američan môže cestovať celé týždne bez toho, aby opustil svoju domovinu.

Avšak vzhľadom na to, že väčšina Američanov má okolo seba opäť prevažne len Američanov, má priemerný občan naozaj provinčný pohľad na svet. Keďže tak málo Američanov navštevuje cudzie krajiny, predpokladajú, že ľudia z iných kútov sveta sa od nich zas tak veľmi nelíšia, teda okrem toho, že nehovoria po anglicky alebo že nemajú poriadnu kúpeľňu. Niektorí Američania sa dokonca domnievajú, že cudzinci v skutočnosti anglicky hovoria, ale z predpojatosti to zaryto popierajú. Jednotlivé európske krajiny v americkej mysli trochu splývajú. Americkí turisti sa po sedemdňovom zájazde so sprievodcom, počas ktorého sa veselo prehnali piatimi európskymi metropolami, vracajú domov s hmlistou predstavou, že Eiffelovka leží blízko šikmej veže v Pise - čo zas v americkom meradle nie je tak ďaleko od pravdy. Vzdialenosť z Londýna do Istanbulu je menšia ako vzdialenosť medzi Pittsburghom a Phoenixom a len dve tretiny vzdialenosti z Maine do Miami.

Na americkom západe a juhozápade sa španielčina stala neoficiálnym druhým jazykom.  Mylná domnienka, že „ostatní sú ako my, s výnimkou jazyka, jedla a oblečenia“, vychádza zo skutočnosti, že všetci Američania sú potomkovia prisťahovalcov, vrátane tých, ktorí sa pred tisíckami rokov preplavili cez Beringov prieliv. Z toho vyplýva, že ľudia z iných krajín vlastne nie sú cudzinci, ale potenciálni Američania, alebo skôr potenciálni Američania s prívlastkom.

Prisťahovalci

V minulosti sa každá nová vlna prisťahovalcov stretla s nevraživosťou starousadlíkov. Holanďania v Nieuw Amsterdame (dnešnom New Yorku) sa pozerali na anglických prisťahovalcov cez prsty. Angličania zase nedôverovali Nemcom, ktorí odmietali zamestnávať Írov, ktorí diskriminovali Rusov a Poliakov atď. Dnes americká vláda obmedzuje ročný počet prisťahovalcov na 675 000. Z toho dve tretiny legálnej imigrácie súvisia so snahou o znovuzjednotenie rodín. Ostatní sa musia spoľahnúť na šťastenu v podobe tzv. vízovej lotérie (DV lotéria).

Príslušníkov kráľovskej rodiny nahrádzajú v Amerike hollywoodski herci, prezidenti a športovci.

Okrem toho státisíce Mexičanov každoročne prekračujú štátnu hranicu (prísne stráženú a oplotenú) nelegálne. Na americkom západe a juhozápade sa španielčina stala neoficiálnym druhým jazykom a nikto sa tu nepozastaví nad tým, že nápisy a vládne dokumenty sú v tomto jazyku. Napríklad na odpadkových košoch v kanceláriách už nenájdete anglický nápis „TRASH“, ale „BASURA“. Mexiko tak obyčajným populačným tlakom dosahuje to, o čo sa žiadna iná zahraničná vláda nikdy vážne ani nepokúsila: o podrobenie Spojených štátov.

Dôverní priatelia

Američania udržiavajú dôverné vzťahy s Kanaďanmi, s ktorými majú najdlhšiu nestráženú hranicu na svete. Mnohí Američania si vlastne ani naplno neuvedomujú, že Kanada je samostatný suverénny štát. Nakoniec Kanaďania vyzerajú a hovoria ako Američania, cestovné kancelárie opisujú Kanadu ako „domácu“ destináciu a tím Toronto Blue Jays kedysi vyhral bejzbalový šampionát Svetovej série. Každý víťazný bejzbalový tím musí predsa pochádzať zo Spojených štátov, nech si jeho fanúšikovia myslia čokoľvek.

Američania tiež pociťujú istú nostalgiu po Britoch. Nemalú časť svojej literatúry, populárnej hudby a niektoré lepšie televízne programy importujú práve z Británie. Patrí sa neopomenúť ani vplyv kráľovskej rodiny: keďže Američania nemajú domáci ekvivalent, horlivo hltajú najnovšie klebety z prostredia britskej aristokracie. Príslušníkov kráľovskej rodiny v Amerike nahrádzajú hollywoodski herci, prezidenti a športovci. Každý tréner víťazného tímu finálového zápasu Super Bowlu je automaticky povýšený na kráľa - hoci len do najbližšieho veľkého stretnutia.

Vraví sa, že Spojené štáty a Spojené kráľovstvo sú „dve krajiny rozdelené spoločnou rečou“, a je pravda, že táto skutočnosť občas vedie k bizarným nedorozumeniam. Napríklad americký výraz pre nohavice (pants) označuje v Británii pánske spodky alebo dámske nohavičky, pričom britský výraz pre dámsku spodnú bielizeň (knickers) zase Američanovi evokuje golfový úbor. Navzdory týmto nedorozumeniam, alebo možno práve vďaka nim, majú k sebe tieto dva národy bližšie než kedykoľvek predtým. Mnohí Američania napriek tomu ostávajú opatrní voči všetkým cudzincom a najmä zahraničnej mene. Bývalý texaský republikánsky kongresman Ron Paul dokonca razil svoje vlastné „doláre Rona Paula“. Nikdy síce neboli zákonným platidlom a väčšina mincí bola zo zákona zhabaná, to však nebránilo lojálnym stúpencom tejto meny, aby sa na nej nepokúsili obohatiť.

POVAHA

Podnikavosť a „bravúra“   Neohrozený a ambiciózny duch týchto dobrodruhov prestupuje prakticky všetkými aspektmi amerického života.

Ako každý iný národ, aj Amerika je presvedčená o tom, že je najlepšou krajinou na svete. Rozdiel je v tom, že Američania majú dôkaz. Ľudia z rôznych kútov sveta podstupujú obrovské obete, len aby sa do Spojených štátov dostali, a často pri tom riskujú vlastný život. Sú potrebné ďalšie dôkazy?

Kolektívna energia spolu s neohrozeným a ambicióznym duchom týchto dobrodruhov prestupujú prakticky všetkými aspektmi amerického života. Americkí hrdinovia bývajú zvyčajne vyhnancami, ako napríklad pištoľník z Divokého západu Jesse James alebo podnikatelia ako Steve Jobs či Sam Walton, zakladateľ reťazca obchodných domov Walmart. Za zloduchov naopak považujú zástancov totality všetkého druhu vrátane komunistov, prezidentov veľkých korporácií, právnikov a politikov. Snom každého amerického robotníka je, že si jedného dňa otvorí svoju vlastnú živnosť. Práve táto podnikavá a ctižiadostivá mentalita stojí za zrodom toľkých milionárov, ktorí sa vypracovali sami, a tváre, akú má Amerika dnes.

Víťaziť srdcom   Dobrý pocit je prirodzeným právom každého Američana. Faktor dobrého pocitu ovplyvňuje všetky aspekty osobného a verejného života.

Byť tým najlepším je pre Američana veľmi dôležité. V Spojených štátoch nezáleží na tom, ako hru hráte. Dokonca nie je ani podstatné, či vyhráte. Ide o to, ako pri tom vyzeráte, či ako víťaz, alebo porazený - ideálne je samozrejme vyzerať ako víťaz. Víťazstvo ako také je pre americkú dušu kľúčové. Ako kedysi vyhlásil tréner amerického futbalu Vince Lombardi: „Víťazstvo nie je všetko. Je to to jediné.“

Prakticky každá udalosť v živote Američana, od prijímacích skúšok cez manželstvo až po kúpu auta, je konštruovaná tak, aby mala svojho víťaza, alebo aspoň účastníka, ktorý z celej veci vyjde lepšie ako ostatní. Ba čo viac, Američania sa domnievajú, že oni sami sú jediným národom, ktorý je naozaj schopný víťaziť. Nakoniec sú to práve oni, na koho sa nejaká vzdialená krajina spolieha, že ju na poslednú chvíľu vytiahnu z kaše. Je určite dobré mať v boji na svojej strane boha. Ale ešte lepšie je mať na svojej strane Spojené štáty. Z pohľadu Američana v tom nie je žiadny rozdiel.

Humorista Will Rogers síce poukázal na to, že Amerika „nikdy neprehrala vojnu a nikdy nevyhrala pri rokovacom stole...“ a že Američania to môžu „bez cudzej pomoci natrieť hocijakému národu na svete“, ale zato neboli schopní „dohodnúť sa s Kostarikou a nevrátiť sa domov s holými zadkami“. Britský románopisec Len Deighton však Američanov s obdivom nazýva „WD-40 (univerzálne mazivo) sveta“.

Faktor dobrého pocitu

Vyhrávanie je pre Američanov dôležité, pretože sa vďaka nemu cítia dobre, a dobrý pocit je to, na čom v Amerike záleží. Američania míňajú nemalé peniaze na knihy, lieky a všelijaké formy psychoterapie, len aby sa cítili dobre. Tretie najrozšírenejšie psychofarmakum v krajine (po tabletkách na spanie a proti záchvatom úzkosti) sú antidepresíva. Američania navštevujú terapeutické skupiny, zúčastňujú sa na seminároch o sebarozvoji a náboženských rituáloch, chodia na masáže lávovými kameňmi, aromaterapiu, masáže shiatsu a tak ďalej (aktivity, ktoré sú populárne najmä v Kalifornii, tzv. pohodovom štáte).

Ľudia v Amerike nazerajú na akékoľvek osobné ťažkosti alebo krízy optimisticky. Snažia sa vždy vo všetkom nájsť svetlú stránku, hoci zdanlivo žiadna neexistuje, a ak je to len trochu možné, vyzdvihovať pozitíva. „Keď ti život nadelí citróny, urob citronádu,“ budú švitoriť pri pohľade na zdemolovaný vrak svojho auta alebo na hurikánom zdevastovaný zvyšok svojho domu.

Faktor dobrého pocitu ovplyvňuje všetky aspekty osobného a verejného života. Univerzity udeľujú akademické vyznamenania dokonca aj tým s podpriemerným výkonom. V americkom svete obchodu sa nešetrí optimistickými prognózami a nadšenými víziami. Vláda a rôzne združenia rozdávajú ocenenia a čestné uznania, akoby to boli vianočné pohľadnice. Dnes je vzácnosťou stretnúť Američana, ktorému na stene nevisí aspoň jeden certifikát výnimočnosti, či už z oblasti manažmentu, odbytu, alebo prístupu.

Dnes je vzácnosťou stretnúť Američana, ktorému na stene nevisí aspoň jeden certifikát výnimočnosti, či už z oblasti manažmentu, odbytu, alebo prístupu.

Depresia nie je v móde, a preto nie je vhodné ju prejavovať na verejnosti. Police v amerických kníhkupectvách sa prehýbajú pod ponukou kníh o sebazdokonaľovaní, ktoré vás presviedčajú, že skutočné šťastie je na dosah, len keď sa budete držať ich rád. Medzi populárne knihy patria The Manhattan Diet, ktorá zastáva názor, že štíhlosť sa rovná príťažlivosť; príručka The Purpose-Driven Life vás naučí, ako zlepšiť svoj život v kontexte náboženstva; The Proper Care and Feeding of Husbands, kniha plná rád, ako urobiť svojho muža navždy šťastným; Who Moved My Cheese (Kam sa podel môj syr) je zasa najpredávanejším obchodným sprievodcom, ktorého základným posolstvom je: „Ak vám uschne studňa, hľadajte vodu inde.“ Týždenná príloha Book Review známeho denníka The New York Times zaraďuje takéto publikácie do vlastného zoznamu bestsellerov, aby nevytlačili „skutočné“ knihy.

Všadeprítomný dôraz na súťaživosť a úspech zanecháva v mnohých Američanoch pocity zúfalstva a neschopnosti.

Základné školy sa zameriavajú na to, aby v deťoch pestovali sebavedomie, a vedú ich k tomu, aby mali zo svojich úspechov dobrý pocit (hoci medzi takéto úspechy nepatrí schopnosť zvládnuť matematické delenie bez kalkulačky). Niektoré školy zrušili diktáty, pretože mnoho detí príliš chybuje a výsledný neúspech by mohol mať neblahý vplyv na ich sebavedomie. Honba za šťastím je neoddeliteľnou súčasťou Deklarácie nezávislosti Spojených štátov. Dobrý pocit je prirodzeným právom každého človeka.

Neistota

Odvrátenou stranou americkej veselej mysle je podtón neistoty a depresie, ktorý je z veľkej časti hybnou silou komercie a od ktorého v plnej miere závisí psychiatria. V hĺbke duše sa Američania obávajú, že im možno niečo uniká. Mnohých sužujú obavy, sú pesimistickí a nešťastní. Všadeprítomný dôraz na súťaživosť a úspech zanecháva v mnohých Američanoch pocity zúfalstva a neschopnosti, pretože nie sú bohatí, mocní, atraktívni ani vplyvní. Tí, ktorí takí sú, očakávajú život na výslní - a napriek tomu, ako je zrejmé z médií, ani bohatstvo, moc, krása či vplyv nie sú žiadnou zárukou.

KONIEC UKÁŽKY

Table of Contents

Národná identita

Povaha