LASER

Theo Addair

ČTYŘMĚSTÍ

Ve stínu oskeruše

kniha druhá

EUROMEDIA GROUP

Copyright © 2020 Theo Addair

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6729-6

Všem Tereziným dětem.

PROLOG

Tereza

Tereza si v duchu pogratulovala za nápad nachystat si vše potřebné předem. Nyní nemusela ztrácet vzácný čas. Jakmile byliny vyrostly z vrstvy udusané hlíny na kamenné podlaze jeskyně do výše kolen, rychlými, úspornými pohyby je otrhala a hodila do kotlíku s vroucí vodou. Mezitím si připravila dlouhé pruhy čistého plátna a namočila je do proudu podzemní řeky. Jiné, nepříliš vábně vonící listy už bublaly v husté tekutině.

Jediné světlo vrhaly poskakující plameny otevřeného ohniště, ale Tereza neměla problém vidět vše do sebemenších podrobností. Obnažený hrudník mladého muže ležícího na měkkém mechu se zvedal s každým pomalým chrčivým nádechem. Jeho nezdravě bledou kůži pokrývaly krůpěje potu a místy i krvavě červené skvrnky. Tereza obětovala chvilku času, aby se na něj zadívala. Navzdory jeho žalostnému vzezření spokojeně pokývla hlavou a znovu se pustila do práce.

PRVNÍ ČÁST

Anastázie

Udělat první krok bylo nejhorší.

Anastázie si uvědomovala, že je to hloupost, ale připadalo jí, že dokud se nevydali na cestu, nic z toho, co se stalo, není konečné. Možná, že kdyby jen počkali o trochu déle, všechno by se ukázalo být zlým snem…

Nesmysl, samozřejmě. Čím déle zůstávali v tomhle odporném místě, tím se vše jen zhoršovalo. Kiro se po prvním chvilkovém probuzení začal nezadržitelně propadat zpátky do vlastního žalem prosáklého světa a nic, co Anastázie udělala, se nezdálo být nijak k užitku. Zkoušela prosit, přemlouvat, přesvědčovat. Nemůžeš tu zůstat, snažila se, nenechám tě tady. Všechno k ničemu. Většinou se jí ani neobtěžoval odporovat, prostě jen mlčky odvracel pohled.

Rychle zahnala bezúčelné myšlenky a zastrčila posledních pár věcí do vaku. Musí pryč, čím dřív, tím lépe.

Protáhla se z vraku lodi ven do ostrého slunce a ze zvyku se plácla dlaní do stehna, aby přivolala psa. Okamžitě se kousla do rtu, až ucítila na jazyku chuť krve, a rozhlédla se. Vody v řece začínalo ubývat, všimla si zamračeně. Odložila všechny sbalené věci na zem a přejela pohledem ještě o kus dál. Kiro seděl schoulený na hraně útesu, s nohama svěšenýma do prázdnoty. Anastázie si povzdechla a vydala se po kamenech a písečných ostrůvcích v deltě řeky za ním.

„Už je čas,“ řekla jemně, když se zastavila kus od něj. Kiro se ani neohlédl, jen prudce zavrtěl hlavou.

„Budeš muset jít sama. Já… nedokážu to, vážně ne.“

„Ale Kiro…“ Bolest v jeho hlase jí stáhla hrdlo. „Já tě chápu, ale tohle místo je jako jed. Čím déle tu zůstaneme, tím hůř.“

Kiro se rozesmál. Anastázii z toho zvuku přeběhl mráz po zádech.

„Hůř? Jako by mohlo být ještě hůř! Hůř, hůř, hůř,“ zopakoval se zpěvavou intonací. „Víš co? Myslím, že to slovo už ani nedává smysl. Hůř, líp – nic to neznamená, vůbec nic.“

„No tak, měj rozum. Víš přece, že by –“

„Nesnaž se zase vytahovat to, že by tohle nechtěl! Je po něm, umřel, nechal mě tady! Je mu to jedno, už mu na ničem nezáleží!“

„A co ty, taky ti na ničem nezáleží?! Řeka vysychá. Jinou vodu nemáme. Sama se zpátky nedostanu. A i kdyby se mi to podařilo – sám dobře víš, že když tě opustím, zemřu.“

Zatajila dech a čekala. Vynesla poslední argument. Kiro, kterého znala, by jí nikdy neodmítl pomoc. Teď ale zapochybovala. Čas plynul zvolna jako stoka a ticho se natahovalo. Netušila, jak dlouho tam takhle zůstali, podivné sousoší na kraji pouště.

„Neumíš si ani představit, co po mně žádáš,“ ozval se nakonec bezbarvým hlasem, ale k jejímu bezmeznému ulehčení opravdu vstal.

Beze slova přebrodil na druhou stranu řeky, sehnul se pro svůj díl nákladu a zastavil se. Anastázie, napjatá jako struna, ho v duchu povzbuzovala. No tak, Kiro. Jdi dál. Jdi.

Náznakem natočil hlavu, jako by se chtěl ohlédnout. Pak místo toho upřel pohled do dálky proti proudu řeky a ztuhle vykročil. Anastázie se úlevou div nerozplakala. Honem popadla vak, přehodila si jej přes rameno a vyrazila za ním.

Kiro ztěžka kráčel písečnými závějemi podél řeky. Nemluvil, nevěnoval jí sebemenší pozornost, jen sama chůze ho viditelně vyčerpávala až na hranice možností. Ale to se poddá, pomyslela si Anastázie. Nejdůležitější je udělat první krok.

Tak to šlo den za dnem celý týden. Kiro sám hovor nezačínal a na otázky odpovídal, jen když nebylo zbytí. Většinou si vzal trochu nabízeného jídla a vody, a přestože Anastázii připadalo, že takové množství sotva stačí k přežití, tušila, že nemá smysl na něj tlačit. Jakkoli ji bolelo vidět ho v tomhle stavu, věděla, že slova ho nepřesvědčí. Pomoci mohl jen čas. Tak se to alespoň říkává, a v to se Anastázie usilovně snažila věřit.

Momentálně jí ale dělala bezprostřední starosti jiná věc.

„Blížíme se k vesnici,“ nadhodila opatrně a po straně pohlédla na Kira.

Ten, to se rozumí, na to nijak neodpověděl, protože nešlo o přímou otázku. Anastázie si povzdechla.

„Měli bychom se jí vyhnout. Mohl bys zastavit a vyndat mapu?“

Krok. Druhý. Třetí.

„Ne.“

No ovšem, vynadala si v duchu. Mapa. To jsem mohla čekat.

„Nemůžeme jít stejnou cestou. Zabijí nás, jen nás zahlédnou,“ snažila se o trpělivý tón, ale při představě kulatých chatrčí a bezzubého vrásčitého staříka se otřásla.

„Skvěle,“ odtušil Kiro, aniž by zpomalil.

Anastázie přidala do kroku a chytila ho za ruku. Než stihla cokoli říci, vyškubl se jí a otočil se na patě tak rychle, že bezděky o krok couvla. Po několik úderů srdce jí hleděl do očí s chladným vztekem a pak se odvrátil.

„Tak nás tedy veď, kudy chceš, ale budeš se muset obejít bez mapy. Stejně tu není nikdo, kdo by jí rozuměl,“ zavrčel a zůstal stát.

Anastázie zavřela oči a rukama si rozčileně vjela do krátkých vlasů. Chvíli přemýšlela.

„Dobře, do večera půjdeme podél vody a ráno se rozhodneme, co dál.“

Třeba Kiro do té doby přijde k rozumu, zadoufala. Anebo něco vymyslím.

Když poušť zahalila tma, zastavili a ulehli jako vždy bez ohně, protože Kiro se neobtěžoval opatřit dřevo a Anastázie se rozhodla šetřit si síly pro důležitější bitvy. Koneckonců zatím nebyla taková zima a bez teplého jídla taky nějakou dobu vydrží.

Kiro se stočil do klubíčka hodný kus od ní, ale i tak v tichu pustiny dobře slyšela jeho zajíkavý dech. Sevřela ruce do pěstí, aby odolala nutkání vstát a jít ho obejmout. Že o nic podobného nestojí, jí dal najevo dost jasně hned první noc.

– Neodháněj ji, kromě ní nemáš na světě živou duši, vybavila si útržek zaslechnutého rozhovoru. Ale ona se tak snadno odehnat nenechá. Slíbila Dariovi, že se o něj postará, a to taky udělá.

Trvalo to dlouho, ale nakonec se jeho dech uklidnil a přešel v pravidelný rytmus. Anastázie pro jistotu ještě chvíli počkala a pak tichounce vstala. Opatrně přešla k jeho vaku a pomalu, pomaličku v něm naslepo začala hledat. Nakonec se její prsty dotkly jemného plátu kozí kůže. Sevřela mapu v ruce, vytáhla ji a rychle strčila za košili. Cítila se provinile, ale spěšně ten pocit zahnala. Konec konců, dělá to i pro něj – i když o to nestojí.

Aspoň se nemusím snažit být nenápadná, pomyslela si druhý den ráno, když mlčky balila na cestu, plnila vaky na vodu a Kiro jako obvykle seděl na břehu řeky a díval se kamsi, kam ona nedohlédla.

Otočila se k němu zády a vytáhla mapu. Chvíli ji bezradně otáčela v rukou, ale brzo jí došlo, že podle křížku vyznačujícího původní cíl jejich výpravy a podle tenké linky říčního koryta může přibližně určit, kde je. Vesnice ležela hned pod horami. Uhnout na východ by znamenalo až příliš si prodloužit cestu. Ne, budou ji muset obejít ze západu. Naneštěstí mapa nezacházela do podrobností a místa, přes která nevedla Terezou vyznačená cesta, byla zakreslena jen náznakem. Nezbývá než doufat, že trefí nějakou stezku nebo alespoň průsmyk.

Anastázie schovala mapu a nadhodila si zavazadla přes rameno.

„Je načase vyrazit,“ prohodila a vykročila od řeky, napříč písečnou plání, se sluncem v zádech.

Kiro neřekl ani slovo, nezeptal se, jestli ví, kam jdou, nebo jestli mají dost vody. Prostě jen lhostejně vstal a následoval ji. Anastázie měla chuť popadnout ho za ramena a pořádně jím zatřást.

O tři dny později byl Kiro stále stejně nezúčastněně klidný, ale Anastázie začínala pomalu panikařit. Od té doby, co se odchýlili od původní cesty, se jim nepodařilo narazit ani na náznak nějaké pěšiny. Anastázie se pokoušela vybírat co nejschůdnější trasu, ale ve skalnatém terénu to šlo ztěžka, když člověk neviděl, co ho čeká za nejbližším ohybem nebo sedlem. Snažila se orientovat podle slunce, ale i tak měla o správném směru pochybnosti.

A Kiro šel za ní jako ovce, beze slova, bez dotazů, bez toho, aby se sebeméně staral o svůj osud. Kromě toho, že nesl svou část nákladu, se od něj na žádnou pomoc nemohla spoléhat.

„Tady je cesta ještě horší, než jsem si myslela,“ funěla Anastázie, zatímco šplhala po příkrém srázu nahoru. Zvykla si mluvit sama se sebou, nedokázala by celé dny jít mlčky. „Možná jsem to měla vzít víc doprava.“

Najednou se za jejími zády ozval úder, tlumené vyjeknutí a chrastivý zvuk sypajícího se drobného štěrku. Ohlédla se a ztuhla zděšením. Kiro, který lezl jen malý kousek za ní, teď o pár stop níž visel za ruce na hraně převisu a nohy se mu bezúčelně komíhaly ve vzduchu.

Anastázie rychle napůl slezla, napůl sklouzla tak daleko, jak si jen troufala, jednou rukou se co nejpevněji zachytila výstupku ve skále a druhou natáhla ke Kirovi.

„Chyť se, honem!“

Kiro k ní vzhlédl s prázdným pohledem, jako by měl dost času, jako by seděli někde na louce za líného letního odpoledne, a neudělal vůbec nic.

„Kiro, pro všechno na světě! Chyť se!“ zaječela a natáhla se ještě níž.

„Copak nevěříš na osud? Tohle je osud.“

„To není žádný osud!“ Anastázii tekly po tvářích slzy, jak se marně snažila na něj dosáhnout, jak rukou, tak i slovy. „Jenom tvoje umíněnost! Přece mě tu nenecháš!“

„Nemůžu nic dělat.“

Ne, ne, ne, prolétlo jí hlavou, to ne. Mysli. Mysli!

Ale na myšlení nebyl čas. Kirovi uklouzla jedna ruka. Na druhé se zhoupl nad srázem jako groteskní loutka, vak se mu svezl z ramene a nenávratně zmizel v propasti. Anastázie s hrůzou sledovala, jak jeho prsty pomalu sjíždějí dolů.

–  Postarám se o něj.

–  To udělej. Spoléhám na tebe.

Bez rozmýšlení se pustila, naklonila se a hmátla po Kirově zápěstí, zatímco druhá dlaň jí klouzala po sluncem vyhřáté skále. Horečně hrabala prsty po úchytu, po čemkoli, ale necítila nic než hladký kámen. Už byla přesvědčena o tom, že se nevyhnutelně zřítí dolů i s Kirem, když se její ruka konečně zachytila výčnělku.

Téměř ve stejném okamžiku Kirovy prsty nadobro ztratily kontakt. Anastázie sevřela pevně jeho zápěstí a ramenem jí projelo ostré bodnutí. Křečovitě stiskla víčka, zatnula nehty do skály – kéž by tak do ní mohla vyrýt lepší úchyt – a přimkla se k ní celým tělem.

Roztřásla se námahou, bolestí a nakonec i bezmocí. Nedokáže ho vytáhnout nahoru, ani za nic.

„Dělej,“ vypravila ze sebe skrz sevřené zuby. „Musíš mi pomoct!“

V rameni se jí kroutil rozžhavený pohrabáč. Už skoro ani necítila, jestli ještě drží Kirovu ruku, nebo ne.

Pak jí ale zápěstí obemkly prsty, a jakkoli se to zdálo nemožné, ochromující bolest se ještě vystupňovala. Její vědomí se smrsklo na nesnesitelný pocit, že jí někdo rve ruku od těla. Po několika nekonečných okamžicích, během nichž jí bolestí tekly slzy a dost možná i křičela, drtivá tíha polevila.

Ještě nějakou dobu nedokázala sebrat sílu, aby alespoň zvedla hlavu, ale přes vlastní hvízdavý dech a hučení v uších slyšela, jak Kiro namáhavě oddechuje za ní.

„Žiješ…“ vydechla s úlevou. Chvíli bylo ticho.

„Myslelas to dobře,“ promluvil sotva slyšitelně.

A nic víc. Ozval se šramot a Kiro začal pomalu šplhat ke hřebeni. Anastázie si skousla ret a s vypětím se zvedla.

Pohybovala se pomalu a nešikovně, ohnutou levačku přitisknutou k tělu, a i tak jí při každém pohybu v rameni bolestivě škublo, ale neúnavně stoupala vzhůru. Konečně se doplahočila na plošinu, která skýtala jakýs-takýs prostor k odpočinku.

„Zastav se, prosím. Dneska zůstaneme tady.“

Kiro se beze slova posadil. Anastázie věřila, že o kus níž, na skalním převisu, v jeden okamžik viděla v jeho očích touhu žít. Teď už po ní ale nebylo ani památky. Nic se nezměnilo, vůbec nic. Upíral pohled kamsi do prázdna, zcela lhostejný k ní i ke světu kolem.

Nevzdám to s tebou, zařekla se znovu a jednou rukou se začala přehrabovat ve vaku, aby rozdělila další skromný příděl jídla.

Jestli si doposud myslela, že prožívají krušné časy, nyní začala pravá muka. Rameno měla napuchlé a vybarvené do všech odstínů fialové. Celá levá ruka jí spíš překážela než co jiného, protože při sebemenším pohybu se napůl dřímající bolest probudila do plné síly. Anastázie tedy ruku šetřila, jak jen mohla, doufala, že se snad bude pomalu zlepšovat, a mezitím se snažila postarat o vše potřebné.

Pokračovala v Kirově počítadle dní značeném na topůrku sekyry. O sobotách čekala s Kruhem na to, až Kiro tvrdě usne. S jedinou bdělou myslí byl obřad o něco obtížnější, ale ne nemožný, protože šlo jen o udržení stavu a nikoli o samotnou výměnu duší. A po pravdě řečeno to nakonec nedalo tolik práce jako snažit se přesvědčit Kira, aby se Kruhu zúčastnil. To zkusila jednou, a ještě druhý den ráno jí otisk dlaně na tváři připomínal, proč se o to nemá znovu pokoušet.

To vše bylo samo o sobě nepříjemné – dobře, možná víc než nepříjemné –, jenomže potížím ještě neměl být konec. Nevyhnutelně musel nastat okamžik, kdy jejich skromné zbytky zásob dosáhnou dna. Zpočátku Anastázie předpokládala, že tou dobou se jí dávno podaří přivést Kira k rozumu. Ukázalo se, že ho hrubě podcenila.

„Kiro? Už nemáme co jíst, a v tomhle kamení nic nenasbírám. Mohl by ses o to postarat?“ navrhla, jako by o nic zásadního nešlo. Doufala, že jasný a praktický úkol by ho mohl probrat a vrátit zpátky do skutečnosti.

Kiro upřel prázdný pohled zhruba jejím směrem. „Zapomeň na to. Už s tím nechci mít nic společného. Nikdy.“

Zpola to čekala, ale přesto ji jeho umíněnost překvapila. Zkoušela ho přesvědčit, ale marně. On jí svoje řekl, a dál už ji neuznal za hodnou odpovědi. Zdálo se, že si bude muset poradit sama.

Jenomže poradit si znělo v její situaci trochu moc mlhavě. Neměla sebemenší představu, odkud začít. Jakkoli se od smrti rodičů musela sama potýkat s nejrůznějšími problémy a situacemi, nutnost ulovit si vlastní jídlo mezi ně nikdy nepatřila.

„No dobře. Tak jaké máme možnosti,“ rozhodla se poradit sama se sebou nahlas. Zdálo se jí to přece jen účelnější než o věcech přemýšlet v tichosti. „K jídlu tu toho nejspíš moc neroste, takže tudy cesta nepovede.“

Rozhlédla se po skalnatém svahu. Jediná zeleň, která narušovala červeno-bílý obraz, byla napůl vyschlá tráva a občasný trnitý keř s tuhými listy. Ani jedno nevypadalo právě jedle.

Tím padla i možnost pokoušet se střelit některé z místních zvířat. Luky obou chlapců zůstaly tehdy ve zpustošené vesnici a široko daleko nerostlo nic, co by vzdáleně připomínalo vhodný materiál na výrobu nového. Napadlo ji házet nožem. Po několika nevydařených zkušebních hodech, kdy buď úplně minula, nebo nůž neškodně zasáhl cíl rukojetí, to raději vzdala, než se připraví o jedinou věc, která alespoň zčásti připomínala zbraň. O tom, že by se k některé z malých horských koz nebo třeba k podivnému králíkovi s malýma ušima dokázala přiblížit na dosah ruky, nemohlo být ani řeči. Ale ještě tu byly ryby! Chytit rybu přece nemůže být tak těžké. Stačilo obrátit pár kamenů, a nějaký buclatý brouk nebo červ se vždycky našel. Anastázie jich s odporem několik nachytala. Levačkou ještě pořád nevládla úplně jistě, i když už se o hodně zlepšila, ale na třetí pokus se na háčku kroutil bledý červ. Čekala, že jej nahodí do proudu a pak už jen počká, než rybka zabere. Jenže potok z kopce zrovna uháněl, udička v něm vlála jako vlasy ve vichru, a když ji po chvilce vytáhla, byl háček prázdný. Smířila se s porážkou a usoudila, že den nebo dva snad oba ještě bez jídla vydrží.

Jakmile sešli níž a potok o poznání zklidnil svůj proud, zkusila to znovu. Tu a tam se štíhlý stín mihl kolem udice, otřel se o ni či zkusmo ochutnal. Jedenkrát se dokonce ryba nakrátko zamrskala na háčku, ale vytáhnout ji se Anastázii nepodařilo. Nevzdávala se, ale přece jen nemohli sedět celé dny na místě a čekat, zda se jí podaří získat konečně úlovek. S odporem se zadívala na brouka, který čekal, až ho napíchne na háček. Nebo… Ne, to přece ne, potřásla znechuceně hlavou. Sbalila udičku do kapsy a pobídla Kira k pochodu.

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

PRVNÍ ČÁST