Přeložil Jiří Engliš

SHIFT

Copyright © Hugh Howey 2013

Translation © Jiří Engliš, 2015

ISBN 978-80-242-5086-1

Věnováno všem, kteří jsou opravdu úplně sami

V roce 2007 nastínilo Centrum pro automatizaci v nanobiotechnologii (CAN) parametry hardwarových a softwarových platforem, které jednoho dne umožní robotům menším než lidské buňky stanovovat lékařské diagnózy, provádět opravy, nebo se dokonce rozmnožovat.

V témže roce CBS opakovaně odvysílala pořad o účincích propranololu na pacienty, kteří utrpěli těžké trauma. Bylo zjištěno, že obyčejná tableta dokáže vymazat vzpomínku na jakoukoli traumatickou událost.

Téměř ve stejném okamžiku své nedozírné historie tak lidstvo objevilo prostředky, jak způsobit svůj naprostý pád, a schopnost zapomenout, že k němu vůbec došlo.

PRVNÍ TURNUS

ODKAZ

PROLOG

2110

Pod horami v okrese Fulton, Georgia

Troy se vrátil k životu a zjistil, že leží v hrobě. Probudil se do omezeného světa ohraničeného tlustou tabulí namrzlého skla před obličejem.

Na druhé straně ledového šera se pohybovaly tmavé stíny. Pokusil se zvednout ruce, aby zabušil na sklo, ale svaly měl příliš zesláblé. Pokusil se vykřiknout, ale dokázal se jenom rozkašlat. V ústech měl odpornou pachuť. Do uší mu zaznělo zaharašení těžkých zámků, zasyčení vzduchu, zaskřípání dlouho nepoužívaných pantů.

Světla nad ním zářila jasně, ruce, které se ho dotýkaly, byly teplé. Pomohly mu posadit se, zatímco stále kašlal a jeho dech se srážel v chladném vzduchu. Někdo mu podal vodu. Tablety, které měl spolknout. Voda byla studená, tablety hořké. Troy do sebe vpravil několik doušků. Neudržel sklenici bez pomoci. Ruce se mu třásly a vracely se mu vzpomínky, scény z dlouhých hrozných snů. Měl pocit, že uplynuly celé geologické věky, a současně, že usnul teprve včera. Zachvěl se.

Papírová noční košile. Štípnutí sloupnuté náplasti. Škubnutí v paži, trubice vytažená z rozkroku. Dva muži v bílém mu pomáhali z rakve. Všude kolem něho stoupala pára, srážela se ve vzduchu a rozplývala se.

Když se Troy posadil, zamrkal do té záře, aby rozcvičil dlouho zavřená víčka, a rozhlédl se po řadách rakví plných živých lidí, jež se táhly ke vzdáleným zakřiveným stěnám. Strop mu připadal nízký, stlačený drtivou tíhou silných vrstev hlíny nad nimi. A ty roky. Uplynulo jich tolik. Všichni, na kterých mu záleželo, už jsou dávno ti tam.

Všechno bylo to tam.

Tablety ho pálily v krku. Snažil se polknout. Vzpomínky se rozplývaly jako sny po probuzení a Troy cítil, jak mu všechno, co znával, proklouzává mezi prsty.

Padl nazad, ale muži v bílých lacláčích to předvídali. Zachytili ho a položili na zem. Papírová košile zašustila na rozechvělé pokožce. Výjevy se vrátily; vzpomínky pršely jako pumy a potom zase zmizely.

Tablety to lépe nedokázaly. Než zničí minulost, bude to nějakou dobu trvat.

Troy začal vzlykat s obličejem přikrytým dlaněmi. Někdo mu na hlavu konejšivě položil ruku. Ti dva muži v bílém mu dopřáli tu chvíli. Nespěchali na něj. To byla laskavost předávaná od jednoho probuzeného k druhému, něco, co jednoho dne, až procitnou, poznají všichni lidé spící v těch rakvích.

A nakonec… zapomenou.

JEDNA

2049

Washington, D.C.

Vysoké prosklené skříně s exponáty a trofejemi kdysi sloužily jako knihovny. Prozrazovaly to drobné náznaky. Předměty v policích byly stovky let staré, zatímco panty a maličké zámky na prosklených dvířkách měly za sebou pouhé desítky roků. Rámy skel byly z třešňového dřeva, kdežto skříně samotné z dubu. Někdo se pokusil zamaskovat rozdíly mořidlem, ale kresba dřeva se lišila. Barva nebyla dokonalá. Na cvičené oko takové drobnosti doslova křičely.

Kongresman Donald Keene tyhle stopy vnímal, aniž by se o to snažil. Viděl zkrátka, že kdysi dávno tu proběhla rozsáhlá čistka, aby se uvolnil prostor. Někdy v minulosti odstranili ze senátorovy čekárny obligátní právnické knihy. Zůstala jich jenom hrstka. Zbylé svazky se tiše krčily v temných koutech vitrín, odsunuté téměř mimo dohled. Hřbety měly protkané prasklinami a stará kůže se odlupovala jako sluncem spálená pokožka.

V čekárně postávala a přecházela hrstka Keeneových kolegů – nováčků. Právě jim začínalo funkční období. Stejně jako Donald byli mladí a dosud beznadějně optimističtí. Přinášeli přece do Kapitolu změnu. Doufali, že dosáhnou toho, čeho jejich podobně naivní předchůdci nedosáhli.

Čekali, až na ně přijde řada, aby je přijal velký senátor Thurman z jejich domovského státu Georgia, a nervózně si přitom povídali. Donaldovi připomínali houf kněží čekajících na audienci u papeže, aby mu políbili prsten. Ztěžka vydechl a soustředil se na obsah vitríny. Zatoulal se duchem mezi ty poklady za sklem, zatímco kolega poslanec z Georgie žvanil o hygienicko-epidemiologickém středisku svého okresu:

„… a na svých webových stránkách mají podrobného průvodce, takovou tu příručku, jak se připravit a co dělat v případě – a teď se podržte – invaze zombií. Věřili byste tomu? Zombií! Jako by si i oni mysleli, že se něco může podělat a my se najednou začneme žrát navzájem…“

Donald potlačil úsměv v obavách, že si někdo všimne jeho odrazu ve skle. Odvrátil se a zadíval se na sbírku fotografií na stěně. Byl na nich zachycen senátor s posledními čtyřmi prezidenty. Na každém snímku stejná póza, stejný stisk ruky na stejném pozadí před ochablými prapory a efektně velkým státním znakem. Prezidenti se střídali, ale senátor jako by se skoro vůbec neměnil. Na prvním i posledním snímku měl bílé vlasy a plynutí dekád jako by se ho vůbec nedotýkalo.

Umístění fotografií takhle vedle sebe je do jisté míry znehodnocovalo. Vypadaly naaranžovaně. Falešně. Jako by se tahle sbírka nejmocnějších mužů světa ucházela o možnost zapózovat s lepenkovou kulisou u nějaké atrakce.

Donald se zasmál a kongresman z Atlanty se k němu připojil.

„Já vím, je to směšné, že? Zombie. Ale zamyslete se nad tím, ano? Proč by hygienicko-epidemiologické středisko vůbec mělo takovou terénní příručku mít, pokud by…“

Donald chtěl kolegu kongresmana opravit, povědět mu, čemu se doopravdy směje. Podívejte se na ty úsměvy, chtěl říci. Ty, co se nacházely na tvářích prezidentů. Senátor se tvářil, jako by byl raději někde jinde. Vypadalo to, jako by všichni z téhle posloupnosti vrchních velitelů věděli, kdo je tady nejmocnější, kdo tady bude ještě dlouho poté, co oni zase odejdou.

„… nešlo o nějakou radu typu ‚mějte všichni po ruce baseballovou pálku, baterky a svíčky‘, jen tak pro všechny případy, že ano? Na vytloukání mozků z hlavy.“

Donald vytáhl telefon a podíval se na čas. Pohlédl ke dveřím vedoucím z čekárny a položil si otázku, jak dlouho ještě bude muset čekat. Vrátil telefon do kapsy, obrátil se k vitríně a zahleděl se na oddíl, v němž se skvěla uniforma naaranžovaná jako křehké dílo origami. Levý náprsní díl blůzy nesl hradbu vyznamenání, rukávy byly složené a přišpendlené tak, aby vynikaly pletené zlaté pruhy na manžetách. Před uniformou, v dřevěném stojánku vyrobeném na míru, spočívala řada pamětních medailí, znamení úcty mužů a žen sloužících v zámoří.

Ty dvě kompozice byly více než výmluvné: uniforma z minulosti a medaile od těch, kdo sloužili v současnosti, zarážky ohraničující dvě války. Jednu, ve které senátor bojoval v mládí. A druhou, jíž se kdysi jako starší a moudřejší muž snažil zabránit.

„… jo, já vím, zní to šíleně, ale víte přece, co se psem udělá vzteklina. Tedy doopravdy, v biologickém…“

Donald se naklonil blíž, aby si pamětní medaile prohlédl. Číslo a heslo na každé z nich reprezentovaly jednu nasazenou jednotku. Nebo útvar? Nedokázal si vzpomenout. Jeho sestra Charlotte by to věděla. Byla tam někde v poli.

„Heleďte, vy z toho nejste ani trochu nervózní?“

Donald si uvědomil, že ta otázka mířila na něj. Obrátil se k upovídanému kongresmanovi čelem. Mohlo mu být zhruba jako Donaldovi, kolem pětatřiceti. Donaldovi připomínal zrcadlový odraz vlastních řídnoucích vlasů a rostoucího bříška, ten nepříjemný skluz do středního věku.

„Jestli jsem nervózní ze zombií?“ zasmál se Donald. „Ne, nemohu tvrdit, že bych byl.“

Kongresman přistoupil k Donaldovi a zatěkal očima k impozantní uniformě, vypjaté, jako by hruď válečníka byla stále ještě uvnitř.

„Ne,“ řekl. „Ze setkání s ním.“

Dveře do přijímací zóny se otevřely a z druhé strany k nim proniklo pípání telefonů.

„Kongresman Keene?“

Ve dveřích stála postarší recepční a její bílá blůza a černá sukně zdůrazňovaly štíhlou sportovní postavu.

„Senátor Thurman vás očekává,“ oznámila.

Donald kongresmana z Atlanty obešel a poklepal mu cestou na rameno.

„Hodně štěstí,“ vykoktal ten pán za ním.

Donald se usmál. Bojoval s pokušením povědět mu, že senátora zná docela dobře, protože se mu jako dítě houpával na kolenou. Ale měl příliš mnoho práce se zakrýváním své nervozity, než aby se tím zatěžoval.

Prošel kazetovými dveřmi z drahých dřev a vešel do senátorova doupěte. Nebylo to, jako když se stavoval v domě děvčete, které chtěl vyvézt na rande. Tohle bylo jiné. Doléhal na něj tlak skutečnosti, že se setkávají jako kolegové, zatímco Donald si stále připadal jako dítě.

„Tudy, prosím,“ řekla recepční. Vedla Donalda mezi dvěma řadami širokých stolů, na nichž pilně cvrlikaly telefony. Mladým mužům v oblecích a ženám v kostýmech a nažehlených blůzkách se jen míhaly ruce, jak je zdvíhali. Jejich znuděné výrazy nasvědčovaly tomu, že pro dopoledne pracovního dne je takový provoz normální.

Donald jeden stůl letmo přejel prsty, když procházel kolem. Mahagon. Zdejší asistenti mají hezčí stoly než on sám. A ta výzdoba: huňatý koberec, široká stará korunová římsa, starožitný kazetový strop, lustry, které mohly být skutečně z pravého křišťálu.

Na druhém konci bzučící a pípající místnosti se otevřely další kazetové dveře a vyvrhly kongresmana Micka Webba, jehož schůzka právě skončila. Mick si Donalda nevšiml; byl příliš zabrán do spisových desek, jež držel otevřené před sebou.

Donald se zastavil a počkal, až se jeho kolega a dávný kamarád z vysoké školy přiblíží na doslech. „Jakpak to šlo?“ otázal se.

Mick zvedl hlavu a zaklapl desky. Zasunul si je do podpaží a přikývl: „Jo, jo, proběhlo to skvěle.“ Usmál se. „Promiň, jestli jsme to přetáhli. Starý pán se mě nemohl nabažit.“

Donald se zasmál. Tomu rád věřil. Mick se do funkce vpravil snadno. Měl kouzlo osobnosti a sebedůvěru, jež plynuly z toho, že byl vysoký a pohledný. Donald si z něho často utahoval, že nemít tak mizernou paměť na jména, mohl by se jednou stát i prezidentem.

„To nic,“ uklidnil ho Donald a ukázal palcem přes rameno. „Navazoval jsem nová přátelství.“

Mick se zazubil. „To se vsadím.“

„No dobře. Uvidíme se zase na ranči.“

„Samo.“ Mick ho pleskl po paži deskami a zamířil k východu.

Donald zachytil zamračený pohled senátorovy recepční a pospíšil si dál. Pokynem ruky ho poslala do matně osvětlené kanceláře a zavřela za ním dveře.

„Kongresmane Keene.“

Senátor Paul Thurman vstal zpoza stolu a natáhl ruku. Blýskl povědomým úsměvem, který Donald znal z fotografií a z televize stejně dobře jako z dětství. Navzdory svému věku – muselo mu táhnout na sedmdesátku, pokud už ji nepřekročil – byl senátor zdatný a ve formě. Oxfordská košile obepínala vojenskou postavu, nad zavázanou kravatou se vydouval silný krk a bílé vlasy měl pevné a ukázněné, jako by stále byl v činné službě.

Donald přešel šerou místnost a stiskl senátorovi ruku.

„Rád vás vidím, pane.“

„Posaďte se, prosím.“ Thurman pustil Donaldovu ruku a ukázal na jedno z křesel před svým psacím stolem. Donald zapadl do zářivě červené kůže a zlaté cvočky v opěrkách mu připadaly jako masivní nýty v ocelových traverzách.

„Jak se má Helen?“

„Helen?“ Donald si narovnal kravatu. „Má se skvěle. Vrátila se do Savannah. Setkání s vámi na recepci ji opravdu potěšilo.“

„Vaše manželka je krásná žena.“

„Děkuji, pane.“ Donald se nutil do klidu, ale příliš se mu to nedařilo. Kancelář působila potemněle, přestože bylo rozsvíceno. Mraky venku začaly vyhlížet zlověstně – byly nízké a tmavé. Jestli začne pršet, bude se muset vrátit do své kanceláře podchodem. Tam dole to nesnášel. I když to tam vyložili kobercem a v pravidelných rozestupech nainstalovali osvětlení, stále bylo znát, že se nachází pod zemí. V chodbách pod Washingtonem si připadal jako potkan ve stoce. Neustále měl pocit, že se strop každou chvíli proboří.

„Jak se vám zatím zamlouvá práce?“

„Práce se mi líbí. Je jí hodně, ale je dobrá.“

Chystal se senátora zeptat, jak se daří Anně, ale než to stihl, dveře za ním se otevřely. Vešla recepční a přinesla jim dvě láhve vody. Donald jí poděkoval, zakroutil víčkem své láhve a zjistil, že už je otevřená.

„Doufám, že nemáte tolik práce, abyste nemohl udělat něco pro mě,“ pozvedl senátor Thurman jedno obočí. Donald si dal doušek vody a zauvažoval, jestli se ten trik s obočím dá naučit. Budil v něm nutkání vyskočit do pozoru a zasalutovat.

„Určitě si čas najdu,“ slíbil. „Po vší té agitaci, kterou jste mě podpořil? Vždyť bych jinak neprošel ani primárkami.“ Pohrával si s láhví v klíně.

„S Mickem Webbem se znáte už dlouho, že? Oba jste Buldoci.“ Donaldovi chvilku trvalo, než mu svitlo, že senátor má na mysli maskota jejich vysoké školy. Příliš se v Georgii sportu nevěnoval.

„Ano, pane. Do toho, Rafani.“ Doufal, že to řekl správně.

Senátor se usmál. Naklonil se kupředu, aby jeho obličej zachytil tlumené světlo dopadající na stůl. Donald sledoval, jak ve vráskách, které se jinak daly snadno přehlédnout, vystoupily stíny. Thurman díky hubenému obličeji a hranaté bradě vyhlížel mlaději zpředu než z profilu. Byl to člověk, který dosahoval svého spíš přímým přístupem než úskokem.

„Studoval jste v Georgii architekturu.“

Donald přikývl. Bylo snadné zapomenout, že zná Thurmana lépe než senátor jeho. Jeden z nich se v novinách objevoval častěji než ten druhý.

„Správně. Na bakalářské úrovni. Na magisterské jsem si zvolil plánování. Usoudil jsem, že bych mohl udělat víc dobrého, když budu lidem vládnout, než když budu kreslit krabice, do kterých se mají naskládat.“

Trhl sebou, když sám sebe uslyšel vyslovit tu větu. Byl to slogan ze školy, něco, co měl nechat za sebou spolu s rozmačkáváním plechovek od piva čelem a okukováním pozadí v minisukních. Snad po desáté si položil otázku, proč si senátor jeho a všechny ostatní nováčky z Kongresu sezval. Když dostal pozvánku, myslel si nejprve, že jde o společenskou návštěvu. Potom se svým pozváním pochlubil Mick a Donald usoudil, že jde o nějakou tradiční formalitu. Ale teď ho napadlo, jestli snad nejde o nějakou mocenskou hru, o snahu naklonit si poslance za Georgii pro ty případy, kdy Thurman bude v dolní a méně významné sněmovně potřebovat jejich hlasy.

„Povězte mi, Donny, jak dobře umíte udržet tajemství?“

V Donaldovi ztuhla krev. Přiměl se ten náhlý záchvat nervozity zaplašit smíchem.

„Přece mě zvolili, ne?“

Senátor Thurman se usmál. „A tak jste se o tajemstvích pravděpodobně dověděl to nejdůležitější.“ Pozvedl na pozdrav svou láhev vody. „Zatloukat. Popírat.“

Donald přikývl a znovu se napil. Nebyl si jistý, kam tohle směřuje, ale už se ho zmocňoval neklid. Měl pocit, že se schyluje k nějakému zákulisnímu jednání, jejichž vymýcení slíbil svým voličům, když mu dají hlas.

Senátor se zase opřel.

„Popírání je v téhle kuchyni tajná přísada,“ prohlásil. „Je to omáčka, která drží všechny ostatní ingredience pohromadě. Zvoleným nováčkům vždycky říkám tohle: Pravda vyjde najevo – vždycky –, ale zamíchá se mezi spoustu lží.“ Senátor zatočil rukou ve vzduchu. „Musíte se od každé pravdy i od každé lži distancovat se stejnou zálivkou. A potom necháte všechny ty nezávislé webové stránky a vyznavače konspiračních teorií, aby popletli lidi za vás.“

„É, ano, pane.“ Donald nevěděl, co by měl říci jiného, a tak si znovu přihnul vody.

Senátor znovu pozvedl obočí. Chvilku zůstal sedět úplně nehybně a pak se zničehonic zeptal: „Věříte na mimozemšťany, Donny?“

Donald málem vyfrkl vodu nosem. Zakryl si ústa rukou, rozkašlal se a musel si otřít bradu. Senátor se ani nehnul.

„Na mimozemšťany?“ Donald zavrtěl hlavou a otřel si mokrou dlaň o kalhoty na stehně. „Ne, pane. Tedy aspoň ne na ty, co unášejí lidi. Proč se ptáte?“

Přemýšlel, jestli to má být nějaká zkouška. Proč se ho senátor ptal, jestli umí udržet tajemství? Chce ho zasvětit do nějaké utajované skutečnosti? Senátor mlčel.

„Neexistují,“ prohlásil Donald konečně. Pátral po nějaké změně výrazu, po nějaké nápovědě. „Nebo ano?“

Starý pán se ušklíbl. „To je přesně ono,“ vysvětlil. „Ať už existují, nebo ne, mezi lidmi budou v obou případech kolovat stejné řeči. Překvapilo by vás, kdybych vám řekl, že existují?“

„Jo, to by mě setsakra překvapilo.“

„Dobře.“ Senátor k němu přes stůl přisunul desky.

Donald se na ně podíval a zvedl ruku. „Moment. Existují, nebo ne? Co se mi tím snažíte sdělit?“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1