Angela Marsonsová

NĚMÝ KŘIK

Případy Kim Stoneové

SILENT SCREAM

Copyright © Angela Marsons 2015

Translation © Ludmila Hanzlíková, 2016

ISBN 978-80-242-5369-5

PROLOG

Rowley Regis, Black Country

2004

Pět postav vytvořilo pentagram kolem čerstvě navršené hromady hlíny. Jen oni věděli, že je to hrob.

Vykopat zmrzlou zem pod krustou ledu a sněhu bylo jako rýt do kamene, ale střídali se. Všichni bez výjimky.

Jáma pro dospělého by jim trvala déle.

Lopata šla z ruky do ruky. Někdy váhavě, nesměle. Jindy odhodlaně. Nikdo se nebránil a nikdo nepromluvil.

Uvědomovali si, že zmařili život, avšak měli úmluvu. Jejich tajemství budou pohřbena.

Pět hlav skloněných k zemi si v duchu představovalo tělo pod hlínou, už teď se leskla čerstvou námrazou.

Jen co na hrob dopadly první vločky, všichni přítomní se zachvěli.

Pět postav se dalo do pohybu, jejich stopy vytvářely v křupajícím sněhu hvězdicovitý útvar.

Bylo hotovo.

KAPITOLA 1

Black Country

Současnost

Teresa Wyattová měla nevysvětlitelný pocit, že dnešní noc bude její poslední.

Vypnula televizi a v domě zavládl klid. Nebylo to obvyklé ticho, kdy se každý večer ona i její dům pokojně uvolnily a nastal čas ulehnout.

Nebyla si jistá, co vlastně očekávala od nočních zpráv. Oznámení už zaznělo v místních večerních. Patrně doufala v zázrak, nějaké omilostnění na poslední chvíli.

Už od prvního podání žádosti před dvěma lety se cítila jako k smrti odsouzený vězeň. Opakovaně přicházeli dozorci, aby ji doprovodili na popravu, a osud ji zase vrátil do bezpečí její cely. Tentokrát se však čas naplnil. Teresa věděla, že už nebudou žádné další námitky, žádné nové odklady.

Napadlo ji, jestli ty zprávy viděli ostatní. Měli stejné pocity jako ona? Přiznají si, že jejich první pomyšlení nepatřilo výčitkám svědomí, ale vlastní záchraně?

Kdyby byla trochu lepší člověk, měla by aspoň špetku svědomí, pohřbenou pod starostmi o sebe, ale nic takového.

Pokud by nepostupovala podle plánu, byla by už v koncích, říkala si. Jméno Teresa Wyattová by lidé vyslovovali se znechucením, nikoli s respektem, jakého požívala.

Teresa nepochybovala, že tu stížnost by tehdy brali vážně. Ten zdroj byl pochybný, ale přesvědčivý. Ale navždy ho umlčeli – a ona toho nebude nikdy litovat.

Avšak čas od času, v letech následujících po Crestwoodu, se jí při pohledu na podobnou chůzi nebo barvu vlasů či sklon hlavy občas sevřel žaludek.

Teresa vstala a snažila se zbavit melancholie, která ji opanovala. Zamířila do kuchyně a vložila talíř a sklenku od vína do myčky.

Nebyl tu žádný pes, kterého by pustila ven, ani kočka k vpuštění do domu. Jen poslední kontrola zámků před ulehnutím.

Znovu se jí zmocnil pocit, že je to zbytečné; minulost nic nedokáže změnit. Zahnala tu myšlenku. Není čeho se bát. Uzavřeli smlouvu a ta už deset let platí. Jen jich pět zná pravdu.

Uvědomovala si, že je příliš rozrušená, aby rychle usnula, ale na sedmou ráno svolala poradu sboru a musí na ni přijít včas.

Vešla do koupelny a pustila vodu do vany, přidala hojné množství levandulové pěny. Místnost okamžitě zaplavila její vůně. Delší koupel spolu s vypitou sklenkou vína snad spánek přivolá.

Na prádelním koši ležel župan a úhledně složené saténové pyžamo.

Vstoupila do vany, zavřela oči a ponořila se do vody. Pousmála se, jak se její strach začal rozplývat. Je prostě jen přecitlivělá.

Teresa měla pocit, že její život je rozdělený na dva úseky. Nejprve třicet sedm let P. C., jak pojmenovala svůj život Před Crestwoodem. To byla báječná léta. Byla svobodná a ambiciózní, veškerá rozhodnutí závisela jen na ní. Nikomu se nemusela zodpovídat.

Avšak doba poté se změnila. Všude ji provázel stín strachu; určoval její činnost, ovlivňoval každé její rozhodnutí.

Vzpomněla si, jak někde četla, že svědomí znamená pouze strach, že vás chytí. Teresa měla natolik cti, aby přiznala, že v jejím případě to platí.

Avšak jejich tajemství bylo v bezpečí. Muselo být.

Vtom zaslechla řinčení skla. Nebylo to však daleko. Její kuchyňské dveře.

Teresa ležela bez hnutí, napínala sluch, jestli zachytí další zvuk. Ten hluk nemohl nikoho jiného vyplašit. Nejbližší dům stál dobrých šedesát metrů odtud, za téměř šestimetrovým živým plotem hustého zeravu.

Ticho kolem ní zhoustlo. Klid následující po řinčivém randálu zněl zlověstně.

Třeba to byl jen hloupý vandalismus. Možná si pár studentů ze Svatého Josefa zjistilo, kde bydlí. Panebože, kéž by.

V žilách jí divoce proudila krev, tepala jí ve spáncích. Polkla, aby se zbavila zalehnutí v uších.

Tělo zareagovalo na pocit, že už tu není sama. Posadila se. Zvlněná hladina vody při tom pohybu slyšitelně narážela na okraje vany. Ruka jí po smaltu sklouzla a pravým bokem sjela zpět do lehu.

Zvuk dole na schodech popřel veškerou naději na hloupý vandalismus.

Teresa si uvědomovala, že se nachází v jakémsi bezčasí. V paralelním světě by její svaly reagovaly na hrozící nebezpečí, avšak v tomto její tělo i mysl zkameněly před nevyhnutelným. Věděla, že není kde se schovat.

Zatímco poslouchala vrzání schodů, na chvilku zavřela oči a přiměla se k nehybnosti. Byla v tom jistá svoboda, pramenící z toho, že konečně čelí obavám, jež ji dosud pronásledovaly.

Jakmile ucítila chladný vzduch ode dveří, otevřela oči.

Osoba, která vešla, byla tmavá a bez rysů, jako stín. Pracovní kalhoty, černá flíska a dlouhý kabát. Tvář zakrývala vlněná kukla. Ale proč já? vířilo Terese hlavou. Nebyla přece tím nejslabším článkem. Zavrtěla hlavou. „Já nic neřekla,“ promluvila. Pronesla to téměř neslyšitelně. Všechny její smysly slábly, jak se tělo připravovalo na smrt. Tmavá postava udělala dva kroky k ní. Teresa se snažila uhodnout, kdo to je. Může to být jen jeden ze čtyř.

Teresa vnímala, jak ji zrazuje tělo a do navoněné vody jí uniká moč.

„Já slibuju… Já jsem nic…“

Zmlkla a pokusila se posadit. Kvůli pěně byly stěny vany kluzké. Přerývaně lapala po dechu a přemýšlela, jak si vyprosit život. Ne, nechce zemřít. Ještě nenastal čas. Není připravená. Ještě by ráda něco vykonala.

Náhle si představila, jak jí voda zaplavuje plíce a nafukuje je jako balonky.

Prosebně natáhla ruku, konečně se jí vrátil hlas. „Prosím… prosím… ne… nechci umřít…“

Postava se naklonila nad vanu a přiložila ruce v rukavicích na její prsa. Teresa vnímala tlak, který ji měl dostat pod vodu, a snažila se posadit. Musí se pokusit vše vysvětlit, ale tlak dlaní zesílil. Znovu zkusila změnit polohu, ale bylo to beznadějné. Tíže a hrubá síla jí nedovolily bránit se.

Když jí voda dosáhla k obličeji, otevřela ústa. Ze rtů se jí vydral slabý vzlyk. Naposledy to zkusila: „Přísahám…“

Nestačila to doříct. Sledovala, jak jí z nosu stoupají k hladině bublinky. Kolem obličeje jí plavaly vlasy.

Postava nad hladinou se mihotala.

Teresino tělo zareagovalo na nedostatek kyslíku. Zkusila v sobě potlačit rostoucí paniku. Zvedla paže a ruku v rukavici na chvíli srazila z hrudi. Podařilo se jí dostat hlavu nad hladinu a zblízka nahlédla do chladných, pichlavých očí. Poznání jí vyrazilo zbývající dech.

Krátké zazmatkování stačilo, aby útočník znovu zakročil. Dvě ruce ji zatlačily pod hladinu a pevně ji držely.

Zatímco ztrácela vědomí, ovládla její mysl nevěřícnost.

Hlavou jí prolétla myšlenka: její spoluspiklenci vůbec netuší, koho se mají bát.

KAPITOLA 2

Kim Stoneová obešla motorku Kawasaki Ninja, aby zregulovala hlasitost svého iPodu. Z reproduktorů se linuly zvonivé tóny Vivaldiho Léta ze Čtyř ročních dob a blížily se k její nejoblíbenější pasáži: k finále s názvem Bouře.

Odložila nástrčný klíč na ponk a utřela si ruce do hadru. Zahleděla se na Triumph Thunderbird, který dávala posledních sedm měsíců dohromady, a říkala si, proč ji to dnes večer tolik nebere.

Koukla na hodinky. Skoro jedenáct. Všichni z jejího týmu už určitě odcházejí z The Dog. I když sama nepopíjela, chodívala tam se svým týmem, pokud měla pocit, že si to zasloužila.

Znovu sáhla po nástrčném klíči a zaklekla na podložku vedle Triumphu.

Dnes neměla důvod k oslavám.

Zatímco sahala do stroje, aby nahmatala zadní část klikové hřídele, před očima měla vyděšenou tvář Laury Yatesové. Nasadila klíč na matku a pohybovala s ním sem a tam.

Tři odsuzující rozsudky za znásilnění poslaly Terence Hunta na hodně dlouho do vězení.

„Ale ne na dost dlouho,“ říkala si Kim. Protože tu byla ještě čtvrtá oběť.

Znovu otočila klíčem, ale matka netěsnila. Už se jí podařilo usadit ložisko, ozubené kolečko, upínací podložku a rotor. Tahle matka byla poslední částí skládačky a ta zatracená věc ne a ne dosednout na místo.

Kim se zahleděla na matici a v duchu ji zapřísahala, aby se proboha pohnula. Pořád nic. Soustředila svůj hněv na držadlo nástrčného klíče a pořádně se do něj opřela. Závit to nevydržel a matka se protočila.

„Sakra,“ vykřikla a odhodila klíč na podlahu.

Laura Yatesová se na svědecké lavici třásla, když znovu vyprávěla o martyriu, jak byla odvlečená za kostel a dvě a půl hodiny brutálně opakovaně znásilňovaná. Na vlastní oči viděli, jak těžké pro ni bylo tam usednout. Tři měsíce po napadení.

Devatenáctiletá dívka přihlížela na galerii čtení každého ze tří rozsudků. Pak došlo na její případ a zaznělo slovo, které jí navždy změní život.

Nevinen.

A důvod? Protože si dala pár skleniček. Zapomeňte na jedenáct stehů ze zad až k hrudi, na zlomené žebro a monokl na oku. Určitě si o to říkala, čistě proto, že si dala zatracených pár skleniček.

Kim si uvědomila, že se jí vztekem chvějí ruce.

Její tým měl pocit, že tři ze čtyř není tak špatné. A nebylo. Ale zas tak dobré ne. Aspoň pro Kim.

Sehnula se, aby posoudila škodu na motorce. Sehnat tyhle zatracené matice jí zabralo skoro šest týdnů. Znovu na místo nasadila nástrčný klíč a otáčela jím za pomoci palce a ukazováku, když jí zazvonil mobil. Upustila matici a rychle se zvedla. Volání před půlnocí nikdy nevěstilo dobré zprávy.

„Detektiv inspektor Stoneová.“

„Máme tu zabití, madam.“ Jasně. O co jiného mohlo jít?

„Kde?“

„Hagley Road, Stourbridge.“

Kim tu oblast znala. Hraničila se sousední částí West Mercia.

„Máme zavolat i detektiva seržanta Bryanta, madam?“

Kim se otřásla. Nenáviděla oslovení madam. Ve čtyřiatřiceti na něj ještě nebyla připravená.

V duchu si představila kolegu, jak z baru nejistě klopýtá do taxíku.

„Ne, vyřídím to sama,“ řekla a ukončila hovor.

Během dvou vteřin vypnula iPod. Uvědomovala si, že musí zapomenout na obviňující pohled Laury Yatesové; ať už skutečný, nebo smyšlený, viděla ho. A stále ho nedokázala vypudit z mysli.

Navždy si bude pamatovat, že spravedlnost, v kterou věřila, nepomohla tomu, koho měla za úkol chránit. Přesvědčila Lauru Yatesovou, aby vložila důvěru do ní i systému, kterého je součástí, a Kim se teď nedokázala zbavit pocitu, že Lauru zklamala. Ona i spravedlnost.

KAPITOLA 3

Čtyři minuty po přijatém hovoru už byla Kim na cestě ve svém deset let starém Golfu GTď, kterým jezdila, jen pokud bylo náledí nebo by túrování ninji rušilo okolní klid.

Od oleje umazané, potrhané a zaprášené džíny nahradila černými plátěnými kalhotami a jednoduchou bílou košilí. Na nohou teď měla kozačky s nízkým podpatkem. Nakrátko ostříhané černé vlasy nevyžadovaly velkou úpravu. Stačilo je prohrábnout prsty a mohla vyrazit.

Jejímu klientovi to vadit nebude.

Zamířila s autem na konec ulice. Vůz jako by se jen nerad podroboval jejímu řízení. Ačkoli nebyl velký, když míjela zaparkovaná auta, musela Kim dávat pozor. Obklopena tolika železem si připadala těžkopádná.

Asi kilometr a půl od cíle pronikl do vozu pach požáru, a jak se blížila k cíli, ještě sílil. Po pěti stech metrech zahlédla kouř z ohně, stoupající ke Clentským kopcům. Další čtvrt kilometr a Kim zjistila, že míří přímo tam.

Policie ve West Midlands, okrese podle velikosti hned na druhém místě po metropoli, měla na starosti víc než dva a půl milionu obyvatel.

Oblast Black Country se rozkládala na sever a západ od Birminghamu a ve viktoriánských dobách patřívala v zemi k nejindustrializovanějším krajům. Název pocházel od dolovaného uhlí, které na velkých plochách začerňovalo půdu. Devadesátimetrová žíla železné rudy a uhlí byla ve Velké Británii ze všech nejvydatnější.

Avšak nyní stoupla úroveň nezaměstnanosti v kraji na třetí nejvyšší v zemi. Drobná zločinnost zde rostla ruku v ruce s asociálním chováním.

Místo činu leželo poblíž hlavní silnice vedoucí ze Stourbridge do Hagley, v oblasti, kde nedocházelo příliš často k zločinům. Domy u silnice byly nové, s okny po obou stranách vchodu, se zářivě bílými sloupy a s vitrážovými okny. Domy vzdálenější od cesty stály ve větších rozestupech a vypadaly o hodně starší.

Kim dojela ke kordonu aut a zaparkovala mezi dvěma hasičskými vozy. Beze slova ukázala policistovi hlídajícímu u pásky svůj průkaz. Kývl a nadzvedl pásku, aby se pod ní mohla Kim protáhnout.

„Co se tu stalo?“ zeptala se prvního hasiče, na kterého narazila. Ukázal na krajní jehličnan u rohu pozemku. „Hořet začalo tady a pak oheň přeskočil na většinu stromů, ještě než jsme se sem dostali.“

Kim si všimla, že z třinácti v řadě rostoucích stromů jen dva nejblíž domu zůstaly nezasažené.

„Našli jste oběť?“

Ukázal na velitele hasičů, který seděl na zemi a mluvil s konstáblem. „Snad všichni z okolí byli venku a sledovali, co se děje, ale v tomhle domě byla tma. Sousedé nám řekli, že ten černý Range Rover patří jí a žije tu sama.“

Kim kývla a zamířila k sedícímu hasiči. Byl bledý a všimla si, že se mu pravá ruka mírně chvěje. Najít mrtvolu není nikdy příjemné, ať už máte jakoukoli průpravu.

„Na nic jste nesahali?“ zeptala se.

Chvilku přemýšlel a zavrtěl hlavou. „Dveře koupelny byly otevřené a já tam ani nevkročil.“

Kim došla ke dveřím, sáhla do kartonové krabice po levé straně pro modré plastové návleky na boty.

Schody brala po dvou, vzápětí vstoupila do koupelny, kde našla patologa Keatse. Byl malé postavy a měl zcela holou hlavu, zato měl knír a vousy do špičky mu sahaly pod bradu. Měl tu čest ji před osmi lety provést jejím prvním případem úmrtí.

„Zdravím, detektive,“ ozval se a koukl jí za záda. „Kde je Bryant?“

„Panebože, nejsme srostlí.“

„No jo, ale jste jako čínské jídlo. Vepřové ve sladkokyselé omáčce… Ale bez Bryanta pouze v kyselé…“

„Keatsi, jak moc mě to tu asi v tuhle noční dobu baví?“

„Abych řekl pravdu, vám se smyslu pro humor nedostává nějak nikdy.“

Jak ráda by mu odsekla. Kdyby chtěla, mohla by okomentovat ne zcela rovné puky na jeho černých kalhotách. Nebo že má poněkud pomačkaný límeček u košile. Dokonce by se mohla zmínit o skvrně od krve vzadu na jeho saku.

Ale mezi nimi ležela mrtvola, která si žádala veškerou její pozornost.

Kim opatrně pokročila blíž k vaně, dávala si pozor, aby neuklouzla na vodě, kterou tu předchozí nacákali.

Tělo ženy bylo zčásti ponořené. Měla otevřené oči, obarvené blond vlasy plavaly na hladině a rámovaly její obličej.

Mrtvá se ve vodě vznášela, nad hladinou bylo vidět bradavky prsou.

Kim odhadovala, že ženě je mezi čtyřiceti až padesáti a dbala na sebe. Paže vypadaly vypracovaně, ale spodní povislá část ležela pod hladinou. Nehty na nohou měla růžově nalakované a nohy hladce oholené.

Množství vody na podlaze napovídalo, že došlo k potyčce. Ta žena bojovala o život.

Kim zaslechla dusot na schodech.

„Detektiv inspektor Stoneová, jaké milé překvapení.“ Kim si povzdechla, poznala ten hlas i sarkastický tón.

„Detektive inspektore Whartone, potěšení je na mé straně.“ Oba už několikrát spolupracovali a její pohrdání nikdy nešlo přehlédnout. Byl to kariérista, který chtěl vystoupat po žebříčku co nejrychleji. O řešení případů neměl vůbec zájem, šlo mu jen o další čárku v osobních záznamech.

Velkým ponížením pro něj bylo, že Kim povýšili na detektiva inspektora dřív než jeho. To ho přimělo k odchodu a přesídlení do West Mercie; menší jednotka, nižší konkurence.

„Co tady děláte? Přece víte, že tenhle případ spadá pod West Mercii.“

„A já zase myslím, že snad víte, že je to na hranici a já dostala hlášku jako první.“

Zcela podvědomě si stoupla před vanu. Oběť nemohla potřebovat další zvědavý pohled na své nahé tělo.

„Tohle je můj případ, Stoneová.“

Kim zavrtěla hlavou a založila ruce. „Nehodlám ustoupit, Tome,“ naklonila hlavu. „Ale mohli bychom při vyšetřování třeba spolupracovat. Byla jsem tu první, takže to povedu já.“

Hubený nevlídný obličej mu zbrunátněl. Podřizovat se jí by nesnesl ani v pekle.

Změřila si ho pohledem od hlavy k patě. „A můj první příkaz zní: vstupovat na místo činu v příslušném ochranném oblečení.“

Koukl dolů na její nohy a pak na ty své bez návleků. Spěchej pomalu, pomyslela si.

Ztišila hlas. „Tome, nedělej z toho pitomé dostihy.“

Obdařil ji pohrdavým pohledem, načež se otočil a vyrazil z koupelny.

Kim soustředila pozornost zase na mrtvou.

„Vyhrála jste,“ řekl tiše Keats.

„Cože?“

Pobaveně na ni pohlédl. „No přece kdo koho přečurá.“ Kim kývla. Věděla to.

„Můžeme už ji odtud odvézt?“

„Ještě pár detailních snímků její hrudi.“

Jen co to dořekl, jeden z techniků laboratoře namířil fotoaparát s objektivem dlouhým jako výfuk na ženinu hruď.

Kim se naklonila blíž a uviděla nad ňadry dvě modřinky.

„Někdo ji přidržel?“

„Vypadá to tak. Předběžné ohledání neodhalilo žádná další poranění. Víc vám řeknu po pitvě.“

„Nějaký odhad, kdy k tomu došlo?“

Kim neviděla žádné známky po měření teploty jater, takže usoudila, že použil rektální teploměr ještě před jejím příchodem.

Věděla, že během první hodiny teplota těla klesne o jeden a půl stupně. Obvykle je to jeden a půl, případně jeden stupeň za každou další hodinu. Také věděla, že zde působí mnoho dalších faktorů. Zvlášť když oběť byla nahá a ponořená v teď už vychladlé vodě.

Pokrčil rameny. „Bližší podrobnosti budu znát později, ale řekl bych, že to nebude déle než zhruba dvě hodiny.“

„A kdy asi…“

„Mám tam šestadevadesátiletou dámu, která zemřela ve spánku v křesle, a šestadvacetiletého mládence se stříkačkou ještě zabodnutou v paži.“

„Takže nic urgentního?“

Koukl na hodinky. „Řekněme v poledne?“

„V osm,“ kontrovala.

„Nejdřív v deset,“ zabručel. „Jsem jen člověk a potřebuju si aspoň občas odpočinout.“

„Výborně,“ souhlasila. Přesně tohle měla na mysli. Stihne seznámit své lidi s případem a rozdělit úkoly.

Zaslechla kroky na schodech. Zvuk přerývaného dechu se přiblížil.

„Seržante Travisi,“ řekla a ani se nemusela otáčet. „Tak co máme?“

„Policisté obhlížejí okolí. První, co byl na místě činu, obešel sousedy, ale ti si všimli teprve příjezdu hasičů. Zavolal je kolem jedoucí řidič.“

Kim se otočila a přikývla. Policista, který dorazil nejdřív, odvedl dobrou práci, když zajistil místo činu pro forenzní tým a snažil se vyhledat případné svědky, ale domy stály kus od silnice na pozemcích o tisíci metrech čtverečných. Žádné terno pro zvědavé sousedy.

„Pokračujte,“ pobídla ho.

„Do domu se pachatel dostal, když rozbil sklo na zadních dveřích. A velitel hasičů říká, že přední vchod byl odemčený.“

„Hm… Zajímavé.“

Kývnutím mu poděkovala a sešla dolů.

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3