A. M.

P. Š.

A. G.

J. R.

P. D.

M. E.

B. B.

P. K.

SOUKROMÁ TAJEMSTVÍ

Alena Mornštajnová

Petr Šabach

Aňa Geislerová Jaroslav Rudiš

Petra Dvořáková

Marek Epstein

Bianca Bellová

Pavla Koucká

SOUKROMÁ TAJEMSTVÍ

Poznámka nakladatele

Povídka Petra Šabacha „Prokletí rodu Grussů“, která byla původně otištěna v časopise Vlastní cestou (2/2011), vychází se svolením autorovy manželky a nakladatelství Paseka.

Copyright © Alena Mornštajnová, Aňa Geislerová,

Jaroslav Rudiš, Petra Dvořáková, Bianca Bellová,

Pavla Koucká, „Petr Šabach-heirs“ c/o DILIA, „Marek

Epstein“ c/o DILIA, 2020

All rights reserved

Illustration © Tereza Mariánová, 2020

ISBN 978-80-242-7166-8

„Nic to není. Jen malý škrábanec.“

ALENA MORNŠTAJNOVÁ

pohádky

„Pozdravuj Honzu.“ Máma jí upravila vlasy za ucho, jako to dělávala, když byla malá holka.

Anna to nesnášela, ale neucukla, protože už byla dospělá a uvědomovala si, že to samé dělá Ríšovi. Strká mu vlasy za ucho, utírá mu nudli u nosu svým kapesníkem, ráno ho při oblékání těsných punčocháčů štípe do nohou, i když samozřejmě nechtěně, prostě spěchá, někdy ho cestou z obchodu tahá za ruku, aby si dvouleté nohy pospíšily a dorazily domů co nejdříve a ona stačila připravit večeři, než Honza dorazí z práce. Jednoduše řečeno – dělá mu všechny ty věci, které u své mámy nesnášela.

Povzdechla si. „To víš, že ho budu pozdravovat.“

„Škoda, že nemohl přijet s vámi.“

Anna si přehodila batoh na záda a obě objemné tašky popadla do jedné ruky. Byly těžké a ucha se jí zařezávala do dlaní. „Je teď v práci od rána do večera, příště určitě přijede.“

„Doufám, že mu to nevyčítáš. Dělá to pro rodinu, tak si toho važ. Máš štěstí, je jako tvůj táta, ten taky…“

„Já vím, táta byl ze všech chlapů na světě ten nejlepší, děti měl moc rád a je hrozná škoda, že umřel tak mladý a já si na něj vůbec nepamatuju.“ Vzala Ríšu za ruku a postrčila ho ke své matce. „Dej babičce pusu.“ Pak se předklonila, políbila matku na obě tváře a dodala: „Neboj se. Mám toho nejlepšího manžela a žiju si jako v pohádce. Jsme jako dvě holubičky. Ale teď už tvoje holubička musí letět, nebo nám to ujede. Pa.“

Otočila se a pospíchala k vlaku.

Vlak dorazil do cílové stanice s půlhodinovým zpožděním. Byla unavená. Ríša v kupé chvíli neposeděl, Anna měla co dělat, aby ho zabavila. Schody z vagonu na peron byly vysoké, tak nejdřív pomohla vystoupit Ríšovi a pak vyndala tašky. Toužebně se rozhlédla po nástupišti. Byla by ráda, kdyby na ně Honza čekal u vlaku a pomohl jí se zavazadly, ale nebyl tam. Povzdechla si. Snad nezapomněl, že mají přijet, a bude před nádražní budovou.

Byl tam. Skláněl se nad autem a prohlížel kapotu. Když se k němu dovlekla, položila tašky na zem a nasadila úsměv. „Ahoj, díky, že jsi pro nás přijel.“

Otočil se. „Podívej se, no… podívej se.“ Ukazoval na škrábanec na přední straně auta.

Anna se naklonila blíž. „Nic to není. Jen malý škrábanec.“

„Jak můžeš říct takovou pitomost? Na tom vůbec nezáleží, jestli je to škrábnuté trochu nebo moc, musí se vyměnit celý plech.“

Anna otevřela zadní dveře a posadila Ríšu do autosedačky. „Naštěstí máš havarijní pojištění.“

„Co to meleš? Budu muset vysolit pět tisíc za spoluúčast.“

Anna viděla, že jsou jakékoliv námitky zbytečné, a netoužila po ničem jiném, než být konečně doma, uložit Ríšu do postele, uvařit si hrnek meduňkového čaje a jít si lehnout. Z těžkých tašek jí rozbolela ramena a cítila, jak jí bolest stoupá podél páteře do hlavy. „Hm,“ řekla jen.

„Hm? Tak pro tebe je to hm? Protože ty nevyděláváš, válíš se doma, zatímco já musím každé ráno vstát a jít makat, abys měla na ten svůj pohodlný život.“

Anna se přesvědčila, že je Ríša v sedačce správně připoutaný, naložila tašky a batoh do kufru a posadila se na sedadlo spolujezdce.

Honza se vsoukal za volant a vztekle zavřel dveře. Na Ríšu se za celou dobu ani nepodíval. Anna cítila, jak ji pálí v krku a do očí se jí tlačí slzy.

Honza se na ni podíval. „Proč zase řveš?“

Přestože byla Anna odhodlaná neodpovídat, odsekla: „Děláš, jako kdybych za to škrábnutí mohla já.“

„Jasně že za to můžeš. Kdybys seděla doma na zadku a pořád někde necourala, tak by se to nestalo. Na tom zatraceném parkovišti před nádražím je vždycky tak málo místa! Příště si jdi domů hezky pěšky.“

„S těmi taškami? S Ríšou?“

„Tak se furt někde neflákej.“

„Byla jsem u mámy.“

„Máš být doma. Domácnost je tvoje jediná starost, ale ty na svoje povinnosti kašleš. Raději si jezdíš za zábavou.“

„Říkám, že jsem byla u mámy.“

„Stejně tě jen očkuje těmi chvalozpěvy na svého zesnulého manžela. Jeho kvalit nikdo nedosáhne. Asi proto umřel tak mladý, zabila ho ta jeho dokonalost.“

„Máma o tobě mluví hezky a říká, jaké mám štěstí…“

„Jasně že máš štěstí. Kdo by si vzal takovou cuchtu, jako jseš ty.“

„To už přeháníš.“

„Podívej se na sebe, jak vypadáš. Neupravená, rozcuchaná. Ani ses nenamalovala.“

„Jsem unavená.“

„Prosím tě z čeho? Vždyť nic neděláš.“

Zastavili před domem. Honza zůstal sedět za volantem a nasupeně zíral před sebe. Vystoupila a vyndala tašky a batoh. Ríša spal. Celou dvouhodinovou cestu vlakem nezabral, a teď během pětiminutové jízdy usnul. Uvolnila bezpečnostní pás, opatrně Ríšu vyndala a přehodila si ho přes rameno. Poklesla v kolenou a poslepu nahmátla ucha tašek. Poponese je alespoň ke vchodu, tam je položí, vyjde s malým nahoru a pro tašky se vrátí. A příště si vezme taxi. I když to by zase poslouchala, že jen zbytečně utrácí peníze, které Honza tak těžce vydělal.

Odstoupila od auta, Honza nastartoval a odjel a Anna vykročila k chodníku. Noha se jí zvrtla ve výmolu, taška jí podrazila kolena a Anna se převážila dopředu. Pustila tašky, mávla rukou do prázdna, ale pádu už nezabránila. V letu k sobě přitiskla Ríšu co nejpevněji a pak už jen cítila, jak ramenem dopadá na obrubník chodníku a hlavou jí proletěla myšlenka – Honza se bude strašně zlobit.

Měla zlomenou klíční kost, ale otřes mozku rentgen vyloučil. U ní i u Ríši. Na rozražené čelo stačily jen dva stehy, ale do druhého dne se jí okolo oka vybarvil modrofialový monokl. Ríša měl odřenou levou tvář. Jak dopadl a jak moc se uhodil, nevěděli, protože pád nikdo neviděl a Anna si ho nepamatovala. Z bezvědomí se probrala až v sanitce, kterou zavolal náhodný kolemjdoucí.

Pro jistotu je oba nechali přes noc na pozorování v nemocnici. Anna usnula jen díky prášku na spaní. V hlavě se jí stále přehrával okamžik, který pádu předcházel, vyčítala si, že nedávala pozor. Neměla brát všechny věci najednou, měla požádat Honzu, ať jí s taškami pomůže alespoň ke vchodu.

Tušila ale, že by to stejně neudělal. Řekl by, že je neschopná, že si toho neměla tolik nabrat. A ať si ty věci odtáhne sama. Přesně to by řekl…

* * *

„Skoro jsi mi zabila dítě!“ křičel na ni Honza už od dveří nemocničního pokoje, když je přijel vyzvednout.

„Promiň,“ zašeptala a sklonila se k Ríšovi, aby se mu pokusila obout boty.

Odstrčil ji. „Už na něj ani nesahej.“ Popadl syna do náručí a nesl ho chodbou k východu. Anna jednou rukou vylovila z nemocniční skříně batoh a tašky špinavé od silničního prachu, který se zaryl do látky, a pospíchala za ním. Ríša se na ni přes Honzovo rameno překvapeně díval a nezavázané tkaničky trčící mu z bot se pohupovaly v rytmu tátových vzteklých kroků.

Anna věděla, že Honzu náhlý záchvat otcovské lásky brzy přejde. Chvíli ji bude trestat tím, že jí nedovolí se k Ríšovi ani přiblížit, bude na ni křičet výčitky a trápit ji jedovatými poznámkami, ukazovat jí, že její domácí povinnosti on při vší své vytíženosti zvládá daleko líp, ale pak ho začne starost o syna otravovat a milostivě ho opět svěří do její péče. Zažívala to už několik let.

„Ukaž, já tu kytku zaleju.“ Dora jí vzala konvičku z rukou a vyhoupla se na pohovku. „Jak to, prosím tě, můžeš vydržet?“

Anna by to nejraději udělala sama, přestože ji rameno bolelo a stále nemohla zvednout ruku. Honzovi by se nelíbilo, že si Dora nepřisunula ke stěně židli, ale stojí na pohovce. V duchu se rozhodla, že až Dora odejde, zkontroluje, jestli kytku nepřelila nebo nepokapala polici. „Mám prášky proti bolesti a něco na spaní,“ odpověděla.

Dora seskočila dolů, vrátila jí konvičku a posadila se na opěradlo pohovky. „Myslím, jak to můžeš vydržet s tím kreténem.“

Anna k ní přistoupila a lehce ji postrčila, aby se posadila, jak se má. Takhle se opěradlo rozviklá, v tom má Honza naprostou pravdu. „Tak tentokrát byl náhodou v právu. Udělala jsem hroznou pitomost a bylo velké štěstí, že to Ríša odnesl jen odřeninou.“ Při vzpomínce na hrozivý pád se otřásla.

„Seš úplně vypatlaná, to snad není možný.“ Dora se posunula na pohovce a jednu nohu pokrčila pod sebe.

Zmuchlá potah, pomyslela si Anna.

„Je to jen jeho vina,“ pokračovala Dora. „Ten chlap tě nechá tahat se s děckem a všema taškama, ještě ti vynadá – a ty se ho zastáváš? Zapomnělas, jak na tebe řval, když jsme si odpoledne šly sednout do kavárny? Děcka si hrály v dětským koutku, my si daly kafe a spořádaně se vrátily domů, ale on udělal scénu, jako kdybys proflámovala celou noc a utratila tisíce. Slyšela jsem ho až před barák.“

„A co mám podle tebe dělat?“

„Vykašlat se na něj.“

„Máma by se zbláznila. Má jenom mě, z tátovy smrti se nikdy nevzpamatovala, má nemocné srdce a já ji udržuju v slastné představě, že žiju ve šťastném a spokojeném manželství s chlapem, který udělá, co mi na očích vidí.“

„Tak se raději zblázníš ty?“ Dora zavrtěla hlavou, zvedla se z gauče a sedla si na hrací deku, aby posbírala hračky, které děti rozházely, než je Anna s Dorou uložily k odpolednímu spánku. „Prostě sbal sebe a malého a zařiď si život po svém.“

„To se snadno řekne, ale kam bych šla? Mám jen rodičovský příspěvek – a z něj nezaplatím ani nájem. Z čeho bych žila?“

Dora pokrčila rameny. „Pro začátek můžeš s Ríšou bydlet u nás, dětský pokoj je zatím volný, Mikulášek spí s námi v ložnici a přes den si hraje v obýváku. Vyřídíš si příspěvek na bydlení. A co já vím, jaké jiné příspěvky existují, ale na úřadě ti určitě poradí. Mají s tím zkušenosti. Určitě nejsi jediná týraná žena.“

„Prosím tě, jaká já jsem týraná žena. Honza mě v životě nepraštil.“

„A co to řvaní a ponižování, ta jeho lakota. Sám si kupuje motorky, a ty si nemůžeš dát ani kafe.“

„Koupil si jednu motorku, nepřeháněj.“

„Tak to už je snad jedno. Hele, dělej, jak myslíš, ale moje nabídka platí. Vojtovi to určitě vadit nebude.“

Výtah s trhnutím zastavil ve třetím patře. Anna se opřela do dveří, které už nejméně deset let neodpovídaly bezpečnostním předpisům, přidržela je Ríšovi a pak zazvonila na zvonek se jménem Dora a Vojtěch Dřímalovi. Dora otevřela, podívala se na kufr v Annině ruce a hned jí bylo všechno jasné. Otevřela víc a ustoupila, aby Anna s Ríšou mohli vejít dovnitř.

„Rozhodla ses?“ zeptala se jen.

Anna přikývla. „Včera na mě zase do jedenácti řval, že jsem mu špatně vyžehlila košile.“ Rozbrečela se. „Když mě to rameno při žehlení hrozně bolí…“

Dora popadla Annu za ruku a vtáhla ji dovnitř.

„Celou noc jsem myslela na to, jestli mám odejít nebo zůstat, pak jsem si říkala, že to ještě zkusím, kvůli Ríšovi, víš, má Honzu fakt rád, vždycky k němu tak radostně běží, když se vrací z práce domů,“ vzlykala. „Ráno to vypadalo všechno docela v pořádku, ale při snídani Ríša převrhl sklenici a trochu čaje steklo Honzovi na kalhoty. Ale jen trochu, fakt. Honza se rozčílil, že mám toho spratka hlídat… To byla poslední kapka. Ríša přece není žádný spratek, je to malé dítě.“ Utřela si oči. „Napadlo mě, jak dlouho bude trvat, než začne řvát i na něj, a v tu chvíli jsem věděla, že musím odejít. Hned. Dřív než z toho Ríša bude mít rozum.“

Dora si klekla před Ríšu a začala mu rozepínat svetr. „Dobře jsi udělala. Pojď, uvařím ti čaj a probereme to. Nebo chceš, abych ti pohlídala malýho, aby sis mohla vzít z bytu ještě nějaké věci?“

Anna zavrtěla hlavou. „Ne, to nejdůležitější mám. Nechci, aby Honza řekl, že jsem ho okradla. Vzala jsem si jen oblečení a pár hraček pro Ríšu.“

Dora mlčky přikývla, vzala Ríšu za ruku a vedla ho do obýváku. „Pojď se podívat, jaké tady má Mikulášek hračky. Určitě ti rád nějaké půjčí. Budete si spolu hezky v klidu hrát.“

„Naivko,“ řekla Anna a poprvé se usmála.

Den uběhl docela v klidu. Kluci si spolu sice nehráli, jen po sobě pokukovali a občas se tahali o hračku, ale jinak byli hodní, takže Anna s Dorou stačily na internetu zjistit, jaké další kroky je třeba podniknout a na co má Anna jako osamělá matka nárok. Když přišel Dořin manžel Vojta, měly už s realitkou domluvenou prohlídku garsonky vzdálené jen dva bloky od jejich bytu a na papíru sepsané, o jakou pomoc od státu by Anna mohla požádat.

Blížila se hodina, kdy se Honza vracel z práce domů. Anna nervózně pokukovala po mobilu. Čekala, že se každou chvíli ozve zvonění, a sama nevěděla, jestli telefon zvedne. Jaký by to mělo smysl? Věděla, co by slyšela. Křik, výhrůžky, nadávky. Telefon ale mlčel a neozvalo se ani cinknutí oznamující příchozí zprávu. Mlčící mobil ji mučil víc než očekávané nadávky a výčitky.

Místo telefonu se rozezněl zvonek u dveří. Vojta se zvedl a šel otevřít. Anna hlas doléhající z chodby poznala ještě před tím, než se dveře od obývacího pokoje rozletěly a dovnitř vpadl Honza. Před sebou tlačil Vojtu, strkal do něj, vykřikoval nadávky a vyhýbal se Vojtovým pažím, kterými se ho Dořin manžel snažil chytit za košili a vyvést ze dveří. Byl však o hlavu menší než jeho protivník a Honzu navíc poháněl vztek. Protlačil se do obýváku a přes Vojtovo rameno chrlil výhrůžky. „Uhni, chcípáku, jdu si pro svoji ženu a dítě.“

Vojta se chytil oběma rukama rámu dveří a snažil se je zatarasit vlastním tělem. Dora popadla Ríšu a Mikuláše, táhla je do kuchyně a křičela na Annu, která seděla na pohovce a ochromeně sledovala, jak se oba muži přetlačují: „Co tam tak sedíš, dělej!“

Anna se vzpamatovala, vymrštila se a utíkala do bezpečí. Zabouchla za sebou a Dora otočila klíčem a pospíchala zavřít druhé dveře vedoucí do kuchyně z chodby. Z obývacího pokoje se ozvaly rány, zvuky rvačky, útržkovité nadávky a pak bouchání do dveří.

Dora se na mobilu roztřesenými prsty snažila vyťukat číslo a hystericky vykřikovala: „Jestli hned neodejdeš, zavolám policii.“

„Ty mrcho!“ řval hlas na druhé straně dveří. „Uneseš mi dítě – a ještě mi budeš vyhrožovat policií?“

Anna se s dětmi vtlačila do kouta kuchyně, tiskla je k sobě a šeptala: „To nic není, nebojte se, to je jen taková hra.“ Ríša se k ní přitulil a opřel se o ni hlavou. Neplakal, zato malý Mikuláš se vyděšeně třásl, zacpával si uši a z očí mu tekly slzy.

Ještě nikdy nezažil, že dospělí křičí, uvědomila si Anna. A Ríša je na tátovo řvaní tak zvyklý, že ani nebrečí.

Postavila se a křikla přes dveře. „Nepůjdeme s tebou, rozumíš, nikdy se k tobě nevrátíme.“

Z obývacího pokoje se ozval další příval nadávek.

„Policajti už jedou,“ blafovala Dora. „Budou tady do pěti minut.“

„Tohle ještě není konec, rozumíte? Tohle není konec.“ Honzův rozčílený hlas se vzdaloval, pak práskly dveře a rozlehlo se ticho.

„Je pryč!“ zavolal Vojta.

Dora rychle odemkla a rozběhla se ke svému muži. „Nestalo se ti nic?“

Měl roztržený rukáv a košili vykasanou z kalhot, v obličeji byl rudý a ještě zhluboka dýchal. Mrskl očima po Anně. Jen stěží zakrýval vztek. Jasně, pomyslela si Anna, Honza ho přepral a žádný chlap nemá prohru rád. Nikdy mi neodpustí, že jsem byla nejen příčinou, ale i svědkem jeho ponížení.

„Jak se dozvěděl, že jste tady?“ vyhrkl.

Anna se přikrčila. „Nechala jsem mu na stole vzkaz, že od něj odcházím a že budeme s Ríšou u vás. Na OSPODu říkali, že otec musí vědět, kde se dítě nachází. Kdybychom beze slova zmizeli, byl by to únos,“ dodala omluvně.

Vojta se podíval na Mikuláše. Chlapeček se tiskl k Doře a dlaněmi si utíral nudli u nosu. „Podívej se,“ řekl Vojta, „já chápu, že máš problémy, ale nedovolím, aby to odnášela moje rodina.“

„Vojto…“ napomenula ho Dora.

„Je to tak,“ Vojta se obrátil ke své ženě. „Podívej se na Mikuláška. Podívej se, jak to tady vypadá.“ Kývl hlavou k převrácené židli a shrnutému koberci. „Dneska tady ještě můžete přespat, ale zítra už si najděte něco jiného.“

„Vojto!“ okřikla ho znovu Dora. „Vždyť do podnájmu se může nastěhovat až od nového měsíce.“

Anna cítila, jak rudne a rozpaky jí vyschlo v krku. „Ne, ano, jasně, máš pravdu, zítra si něco najdeme.“ Pohladila Ríšu po hlavě a narovnala převrácenou židli.

K mámě jít nemohli, to bylo Anně jasné. Celé roky ji nechávala žít v přesvědčení, jak skvělého má zetě a jak Anně a Honzovi manželství klape, a máma po celém domě vyprávěla, jak dobře se dcera vdala – takového muže aby člověk pohledal, ta holka s ním udělala štěstí!Kdyby přijela s dítětem v jedné ruce a s taškou v druhé a nastěhovala se do mámina mrňavého bytu, ve kterém žila z invalidního důchodu, asi by ji to zabilo. A Annu taky. Jak by mámě vysvětlila, že jí celé ty roky lhala? Že její manželství nebylo tak růžové, jak jí tvrdila při každé návštěvě a při pravidelném středečním telefonátu – tajném a nepříliš dlouhém, protože Honza její telefonování nesnášel a kredit na mobilu jí dobíjel přes internet, aby měl kontrolu, jestli moc neutrácí.

Uložila Ríšu a celý večer strávila na internetu. Obvolávala inzeráty nabízející podnájem, ale všechny byty byly volné až od dalšího měsíce. Teprve po hodině hledání narazila na volnou garsonku na druhém konci města, jejíž majitel souhlasil, aby se nastěhovali hned druhý den. „Ale zaplatit musíte za celý měsíc. A dvouměsíční zálohu předem. Takže dvacet sedm tisíc.“

„No, víte…“ Anna hledala ta správná slova, kterými by vysvětlila svou situaci.

„Řekni, že se zítra přijdeme podívat,“ skočila jí do řeči Dora.

Anna zakryla rukou telefon. „Počkej, tolik peněz nemám, kde bych je vzala, vždyť mám jen rodičovskou.“

„Půjčím ti. Slíbila jsem, že můžeš bydlet u nás. Víš, vůbec mě nenapadlo, že Vojta…“ polkla. „Kdyby sem Honza nevletěl, Vojta by s tím neměl problém, ale takhle… Prostě mi to vrátíš, až budeš moct.“

Anna lehce kývla hlavou. „Souhlasím,“ řekla do telefonu. Pak se obrátila k Doře. „Děkuju.“

Konec ukázky

Table of Contents

ALENA MORNŠTAJNOVÁ pohádky