Přeložila Zuzana Li

Wuhan Diary

Copyright © 2020 by Fang Fang

Translation © Zuzana Li, 2020

ISBN 978-80-242-7185-9

PŘEDMLUVA

Virus je společný nepřítel nás všech

1

Když jsem se po čase přihlásila na svůj účet na platformě Weibo společnosti Sina, abych napsala svůj první příspěvek z města uzavřeného v karanténě a zcela odříznutého od světa, neměla jsem nejmenší ponětí o tom, že jich napíšu dalších devětapadesát. Nemohla jsem tušit ani to, že desítky milionů čtenářů budou v noci čekat na to, aby si začerstva přečetli můj komentář k uplynulému dni – spousta lidí mi psala, že neusnou, dokud si ho nepřečtou. A už vůbec mi nepřišlo na mysl, že můj internetový deník vyjde jako kniha, a dokonce záhy i v cizině.

Když jsem dopsala svůj šedesátý post, dozvěděla jsem se, že na 8. dubna vyhlásilo vedení města ukončení karantény.

Celkem jsme byli zavření šestasedmdesát dnů. A zrovna osmého dubna jsem se taktéž dozvěděla, že můj Deník z Wu-chanu začali v anglickém překladu nabízet k vydání v zahraničí.

Připadala jsem si jako ve snu. Nebo to všechno možná řídila neviditelná ruka prozřetelnosti?

2

Když se 20. ledna dostalo na veřejnost zjištění čínského odborníka na respirační onemocnění dr. Čung Nan-šana, že se nemoc způsobená novým koronavirem přenáší také z člověka na člověka a že se už nakazilo čtrnáct lékařů a sester, byl to pro mě šok. Pak jsem dostala zlost. Ta zpráva byla pravý opak toho, co nám do té doby tvrdili. Oficiální média do té doby všem opakovala, že virus se mezi lidmi nepřenáší a že vše je pod kontrolou. Naopak neoficiálně už nějakou dobu kolovaly zvěsti o tom, že tu máme další SARS.

Když jsem se dozvěděla, že inkubační doba nové nemoci je čtrnáct dní, začala jsem vzpomínat, s kým vším jsem za tu dobu přišla do styku a jestli jsem se nemohla nakazit. Nejhorší bylo, že jsem byla v posledních dnech třikrát v nemocnici navštívit nemocnou kolegyni. Dvakrát jsem neměla roušku, jednou ano. Počátkem ledna jsem byla u známých na večeři a s rodinou v restauraci. Šestnáctého přišel instalatér, aby mi namontoval nový kotel. Devatenáctého přijela do města za rodinou neteř se synem, byli jsme s bratry a jejich manželkami na společném obědě. Naštěstí jsme všichni vzhledem k šířícím se zvěstem o nové epidemii už venku nosili roušky.

Normálně tak často ven nechodím. Ale bylo zrovna před Svátky jara, všude samý večírek a akce k Novému roku. Nemohla jsem si proto být jistá, jestli jsem se nenakazila. Nezbývalo než doufat a odpočítávat dny. Nebylo mi vůbec hej.

Dvaadvacátého, v předvečer vyhlášení karantény, se vrátila dcera z Japonska. V deset večer jsem pro ni jela na letiště. Ulice byly téměř vylidněné, aut výrazně ubylo. Většina cestujících v letištní hale měla na obličeji roušky. Vzduch byl těžký, že by se dal krájet. Lidé vypadali zaraženě, nikde se neozýval obvyklý halas a smích. Ty dny jsme měli ve Wu-chanu opravdu hodně nahnáno. Před odjezdem na letiště jsem nechala přátelům na sociálních sítích zprávu, že jedu jen pro dceru na letiště, ale měla jsem pocit, jako bych odjížděla na smrt, jako bych se snad ani nemusela vrátit. Dceřin let měl zpoždění. Než jsem ji vyzvedla, bylo po jedenácté.

Před týdnem se dcera viděla se svým otcem. A před pár dny mi exmanžel řekl, že má nález na plicích. Okamžitě mi v hlavě začaly blikat výstražné kontrolky. Pokud se nakazil koronavirem, mohla se nakazit i ona. Dohodly jsme se, že ji odvezu k ní do bytu, kde zůstane sama v karanténě. Nejméně týden nebude vůbec vycházet, svátky letos holt nebudeme slavit společně. Přes den jsem jí zavezla nákup (byla dlouhou dobu na cestách a neměla doma žádné zásoby). V autě jsme si ani nesundaly roušky, skoro jsme nemluvily. Dokonce mi tentokrát ani nevyprávěla, jak se na cestách měla, což s nadšením vždycky dělávala. Nervozita a strach, které Wu-chan zaplavily, pronikly až k nám do vozu.

Když jsem dceru vyložila, stavila jsem se ještě pro benzin. Vzala jsem plnou nádrž. Domů jsem dorazila v jednu v noci. Přesto jsem ještě otevřela počítač, a co nevidím – od zítřka se celé město uzavírá do karantény. Mluvilo se o tom již dříve, ale říkala jsem si, že takové obrovské město jako Wu-chan přece nemůžou uzavřít. Takže je to tady. Skutečně vyhlásili karanténu pro celé město. Uvědomila jsem si, že rozšíření nákazy ve městě musí být opravdu velmi vážné.

Druhý den jsem šla ven nakoupit roušky a jídlo. Ulice byly jako po vymření. Co Wu-chan stojí, nikdy nebyl takhle vylidněný. Byl to smutný pohled. I já se najednou cítila prázdná jako ty ulice. Něco podobného jsem ještě nezažila. Osud města byl nejistý, neměla jsem zaručeno, že nejsem nakažená já nebo někdo z rodiny. Co nás teď všechny čeká? Utápěla jsem se v dosud nepoznaném strachu.

Přesto jsem se další dva dny vydávala ven shánět roušky. V ulicích jsem viděla jen pár zametačů. Na chodnících bez lidí ani nebylo mnoho smetí, oni přesto dál svědomitě zametali. Ten výjev působil jako balzám na duši.

Začala jsem zpytovat své svědomí. Když jsme se poslední den v prosinci dozvěděli, co za virus se to šíří, proč jsme se v následujících dvaceti dnech chovali, jako by se nic vážného nedělo? Vždyť jsme měli zkušenost s epidemií SARS z roku 2003, proč jsme se nepoučili? Tu otázku si kladl kdekdo. Proč?

Upřímně přiznávám, že sama jsem nebezpečí podcenila, a pak tu byly důvody vnější, objektivní. Ale podstatné je si uvědomit, že jsme všichni vkládali příliš velkou důvěru v naše vládnoucí struktury. Věřili jsme, že by vedoucí činitelé provincie Chu-pej nikdy nebrali něco tak zásadního, jako je zdraví lidí, na lehkou váhu, že by se chovali s největší rozhodností a zodpovědností. Věřili jsme, že by nikdy neohrozili životy lidí tím, že by i v takové situaci úzkostlivě dbali na politickou korektnost a postupovali podle zkostnatělých procedur. Věřili jsme, že by nikdy nepřehlíželi fakta a že by byli schopni správně posoudit situaci. Na základě tohoto přesvědčení jsem dokonce v jedné skupině na platformě WeChat začátkem roku napsala: O něčem takhle závažném by orgány nelhaly, to by si nikdy nedovolily. Skutečnost ale byla jiná a dnes už vidíme, do jaké míry se na našem neštěstí podepsalo lidské selhání.

Zametání problémů pod koberec, zakazování lidem mluvit pravdu, neinformování veřejnosti o skutečném stavu věcí, nevážení si individuálních životů, všechny tyhle nešvary našich vládních představitelů se nám teď šeredně vymstily (někteří už byli z vedení provincie odvoláni, ve funkcích ale stále zůstávají ti, kteří za neštěstí nesou svůj díl zodpovědnosti), uvalily na Wu-chan šestasedmdesátidenní karanténu a způsobily utrpení takovému množství lidí a tak velkému počtu oblastí, takového rozsahu, že na to žádná slova nestačí. Rozhodně z toho bude ještě třeba vyvodit důsledky.

3

Po třech dnech strachu a nejistoty, které od 20. ledna ovládly celé město, přišlo nenadálé vyhlášení karantény. Uzavřít kvůli epidemii desetimilionovou metropolitní oblast bylo bezprecedentní rozhodnutí. Jistě nebylo jednoduché jej v tak krátké době učinit. Bylo nad slunce jasné, že karanténa nutně poznamená všechny obyvatele.

Představitelé města se přesto rozhodli učinit ten odvážný krok a zavést nepopulární opatření, aby zabránili šíření nové a nebezpečné nákazy. Za tisíciletí své historie Wu-chan ještě nic takového nezažil. Pozdější vývoj ale ukázal, že to bylo správné rozhodnutí, přestože přišlo s několikadenním zpožděním.

Tři dny před vyhlášením karantény a dva dny po něm se většina wuchanských obyvatel topila v nevýslovné panice. Těch nepříčetných pět dnů se vleklo jako snad nikdy, zatímco se virus rychle šířil městem. Dokonce i wuchanská radnice tehdy působila bezradným dojmem.

První den nového čínského roku, 25. ledna, přišla konečně úleva. Ve zprávách totiž jednoznačně zaznělo, že nejvyšší představitelé země věnují epidemii ve Wu-chanu největší pozornost a že první tým zdravotníků vyslaný na pomoc městu už je na cestě ze Šanghaje. Tyto zprávy nás uklidnily. Všichni víme, jak to v Číně chodí. Pokud se něco stane státním zájmem, zapojí se úplně všichni a udělají pro to naprosto všechno, co je v jejich silách. Obyvatelům Wu-chanu spadl kámen ze srdce, panický strach polevil a my jsme opět ucítili pevnou půdu pod nohama. Toho dne jsem taky začala psát svůj deník.

Nejtěžší období nám ale teprve začínalo: Ve dnech Svátků jara prudce vzrostl počet nakažených a wuchanský zdravotní systém se pod náporem nemocných téměř zcela zhroutil. Svátky jara mají být časem rodinné pospolitosti, radosti a veselí. V těch zimních dnech však nákaza vyhnala nemocné ven do plískanice, aby marně sháněli lékařskou pomoc. Po vyhlášení karantény se ve městě zcela zastavila městská hromadná doprava. Většina obyvatel nevlastní auto, a tak se nakažení trmáceli pěšky studeným deštěm a větrem od nemocnice k nemocnici, stěží si dovedeme představit, jaké strasti museli zakoušet. Na internetu se objevovala videa úpěnlivě volající o pomoc, videozáznamy z nemocnic, na nichž lidé stojí celou noc v nezmenšujících se frontách na ošetření a lékaři vypadají, že se každou chvíli zhroutí. Vidíte ty nemocné a jejich zoufalství, a nemůžete jim nijak pomoct. I pro mě to byly snad ty nejbolestnější dny v životě. Jedinou útěchou mi bylo psaní. Psala jsem tedy a psala, abych se z toho všeho vypsala.

Největší utrpení města skončilo poté, kdy byli čelní představitele Chu-peje a Wu-chanu odvoláni, do Wu-chanu dorazily týmy zdravotnických dobrovolníků z devatenácti provincií země a byly postaveny provizorní nemocnice. Nová karanténní opatření nakonec vytáhla Wu-chan z naprostého chaosu a zmaru, karta se začala obracet. Pacienti byli rozdělováni do čtyř skupin: vážně nemocní, potvrzení nakažení, ti s podezřením na nákazu a ti, kteří se dostali do úzkého kontaktu s virem. Pacienti s těžkým průběhem nemoci byli posíláni do vybraných, k tomu určených nemocnic. Ti s lehčím průběhem se léčili v polních nemocnicích. Lidé, u kterých podezření z nákazy zatím nebylo potvrzeno, byli ubytováni v přísné izolaci v hotelech. Čtvrtá skupina lidí, kteří přišli do úzkého kontaktu s nakaženým, byli také posíláni do izolace v místech k tomu určených, většinou to byly hotely nebo školní ubytovací zařízení a podobně. Tento způsob segregace brzy přinesl kýžené ovoce. Nemocní s lehčími symptomy se většinou rychle uzdravovali. Na vlastní oči jsme sledovali, jak se situace ve Wu-chanu postupně zlepšuje. Sled všech těchto událostí je poměrně podrobně zaznamenán v mém deníku.

Devět milionů obyvatel Wu-chanu, kteří byli uvězněni ve svých domovech, muselo nějak řešit problémy každodenního života. Zpočátku si pomáhali navzájem, například tím, že organizovali nejnutnější skupinové objednávky na internetu. Později vyslalo vedení města na sídliště, do bytových komplexů a do všech sousedství státní zaměstnance, aby jako styční důstojníci pomáhali řešit problémy. Miliony obyvatel se poslušně podrobily zákazům a nařízením vedení města, na jejich kázni a trpělivosti závisely šance dostat epidemii pod kontrolu. Za to jim patří největší hold a chvála, přičemž ani ta nejvzletnější slova nebudou nikdy dostatečným vyjádřením díků za jejich obětavost a přičinění. Zůstat sedmdesát šest dnů zavřený doma a nemoct vystrčit paty z bytu není žádná legrace. Také vedení města se později zasloužilo o to, že Wu-chan svůj boj s epidemií zvládl, a to především díky svému pracovnímu nasazení a zavedení přísných karanténních opatření, která se osvědčila jako účinná.

Když jsem dopsala svůj šedesátý deníkový záznam, situace ve Wu-chanu se již zcela obrátila. Šestasedmdesátý den karantény, osmého dubna, se Wu-chan znovu otevřel světu. Ten den nikdo z nás nezapomene, snad každý z Wuchanských plakal radostí.

4

Nikoho z nás nenapadlo, že zatímco se Wu-chan bude pomalu probouzet zpátky k životu, epidemie se rozšíří do Evropy a Ameriky. Malinký, okem neviditelný virus, a jak si zahrává se světem. Na Východě i na Západě už napáchal hrozné škody.

Politikové ze všech stran a zemí se pilně a horečnatě obviňují navzájem, místo aby si přiznali, že každý z nich má máslo na hlavě, každý nese svůj díl viny. Na ztrátách životů a rozpadech rodin se podepsala nejen počáteční laxnost Číny, ale i arogance Západu a jeho nedůvěra v čínskou zkušenost s koronavirem. Pro celý svět to je těžká rána.

Jeden západní novinář se mě zeptal, jakou lekci by si Čína měla z koronavirové epidemie odnést. Odpověděla jsem, že epidemie se šíří nejen v Číně, ale po celém světě. Nový koronavirus uštědřuje lekci nejen naší zemi, ale celému světu, celému lidstvu. A tou lekcí je: Lidé, nebuďte takoví nadutci. Nebuďte takoví namyšlení sobci, nemyslete si, že jste páni světa a že vás nic nemůže dostat na lopatky. Nepodceňujte ničivou sílu ani toho nejnepatrnějšího elementu, jako je například virus.

Virus je společným nepřítelem nás všech a ta lekce patří celému lidstvu. Jen pokud budeme táhnout za jeden provaz, společně můžeme virus porazit a uniknout z jeho sevření.

5

Mé upřímné díky patří mým čtyřem přátelům lékařům, kteří mi při psaní deníku poskytovali hodnověrné informace o viru a epidemii a základní odborné znalosti z medicíny.

Děkuji svým bratrům a celé rodině za veškerou jejich podporu, starostlivost a lásku. Ve chvílích, kdy se na mě valila štvavá kritika na internetu, napsal mi bratranec: Neboj se, tvoje rodina tě vždycky podrží. A moje sestřenice mě neustále zásobovala nejrůznějšími zprávami. Všechny ty projevy podpory pro mě byly neocenitelnou vzpruhou.

Děkuji svým spolužákům z dob středoškolských i vysokoškolských studií. I na jejich podporu a pomoc se mohu vždy spolehnout. Dodávali mi různé informace, a když jsem nemohla dál, pomohli mi zase se postavit na nohy. Děkuji také kolegům z práce a sousedům, kteří mi při psaní deníku pomáhali se zajišťováním běžného chodu mé domácnosti.

Na závěr chci poděkovat Michaelu Berrymu, který přišel s návrhem vydat tento deník v překladech v zahraničí. Nebýt jeho, ani bych na to nepomyslela, a už vůbec by to nebylo tak rychle uskutečnitelné.

Tuto knihu věnuji všem obyvatelům Wu-chanu a všem těm, kteří městu v jeho nejtěžší chvíli přispěchali na pomoc. Autorský honorář věnuji v plné výši těm, kteří za Wu-chan nasazovali své životy.

Fang Fang

13. dubna 2020

Deník z Wu-chanu

25. ledna,

první den čínského nového roku

Digitální technologie jsou někdy horší než epidemie

Nevím, jestli se mi tenhle post vůbec podaří zveřejnit. Před časem mi kvůli bouřlivé potyčce s mladými horlivými vlastenci zmrazili účet. (Svůj názor nezměním. Ani láska k vlasti neospravedlňuje projevy verbálního násilí na veřejnosti – to je věc základní slušnosti a civilizovaného chování!) Zkusila jsem se bránit stížností a odvoláním, ale bezvýsledně. Společnost Sina mě totálně zklamala, zařekla jsem se, že její Weibo už používat nebudu.

To jsem ale nemohla tušit, jaká pohroma se na Wu-chan řítí. Netušila jsem, že se k nám brzy obrátí pozornost celé Číny, že město uzavřou do karantény, všude si na nás budou ukazovat prstem a že ve městě odříznutém od světa zůstanu trčet i já. Naši veřejní činitelé právě vyhlásili další omezení: Od dnešní půlnoci nastal zákaz provozu motorových vozidel v centru města. A já bydlím zrovna v centru. Přichází mi spousta milých, povzbuzujících zpráv. Pro nás pro všechny, kteří jsme uvázli v karanténě, je každý pozdrav pohlazením a vzpruhou. Čcheng Jung-sin z literárního časopisu Žeň mi navrhl, že bych si mohla vést něco jako karanténní deník. To mě přivedlo k myšlence, že jestli mi bude můj profil na Weibo ještě fungovat, budu psát každý den sem. Aspoň se tak všichni dozvědí, jak to ve Wu-chanu opravdu vypadá.

Jen nevím, jestli mi tenhle post zveřejní. Kdo ho čtete, nechte mi prosím zprávu, abych věděla, že to funguje. Weibo se vyznačuje jednou takovou technologickou specialitou: něco napíšete a odešlete, myslíte, že to bude na internetu, ale váš post přitom nikdo neuvidí, nikdo si ho nepřečte. Rozpoznání tohoto technologického kousku mi otevřelo oči v jednom: digitální technologie dovedou páchat přinejmenším stejné zlo jako epidemie.

26. ledna

Postup činitelů provincie Chu-pej odráží úroveň

našich představitelů

Vřelé díky všem za podporu a projevy starostlivosti. Celý Wu-chan nyní prochází krizí, jsou to těžké časy. Dnes už možná pominul ten prvotní šok – už jsme se vyhrabali z návalu paniky, úzkosti, stresu a pocitu bezmoci. Pomalu se uklidňujeme a zase nacházíme pevnou půdu pod nohama, stále však potřebujeme slyšet slova útěchy a cítit podporu ostatních. Myslím, že dnes mohu s klidným svědomím říct, že většina obyvatel města je už opět při smyslech. Myslela jsem si, že tu sepíšu, čím jsem si od posledního prosince prošla, že napíšu o tom naprostém zděšení a jak dlouho mi trvalo, než jsem si zase alespoň trošku úlevně vydechla, ale to by bylo na dlouhé vyprávění. Takže se omezím na to aktuální a pustím se přímo do zaznamenávání svého „deníku z města uzavřeného v karanténě“.

Včera byl druhý den svátků Nového roku. Neustále jen foukal studený vítr a vytrvale pršelo. Přišly dobré i špatné zprávy. Dobrá zpráva pochopitelně byla, že stát posiluje humanitární pomoc Wu-chanu, posílají týmy dobrovolníků, lékaře, sestry a tak dále. To je obrovská útěcha, to všichni už víte.

Pro mě osobně bylo tou nejlepší zprávou to, že nikdo z mých bližních nebyl nakažen. Jeden z mých starších bratrů žije kousek od epicentra nákazy, nedaleko tržnice s plody moře Chua-nan a Ústřední wuchanské nemocnice v Chan-kchou. Není na tom zdravotně dobře, v nemocnici bývá častým hostem, on i jeho žena jsou ale naštěstí v pořádku. Mají zásoby jídla na deset dnů, nemusí vycházet. Já, moje dcera a druhý straší bratr bydlíme ve Wu-čchangu, u nás přes řeku je nebezpečí nákazy o poznání menší než v Chan-kchou. Máme se dobře. Jsme sice zavření doma, ale nudou netrpíme. Asi proto, že patříme k tomu lidskému druhu uvyklému na život uvnitř. Jen moje neteř, která přijela se synem za rodinou do Wu-chanu na svátky, je celá nesvá. Třiadvacátého měla původně odjet za manželem a tchyní, měli se synem jízdenky na vlak do Kantonu, ale jako na potvoru zrovna ten den uzavřeli město a oni se nedostali ven. (I kdyby odjeli, kdoví jestli by se tam venku měli lépe.) Nikdo neví, jak dlouho karanténa potrvá a jestli zameškají práci a školu. Oba mají singapurské pasy. Včera se dozvěděli, že singapurská vláda vyšle do Wu-chanu v nejbližších dnech letadlo, aby své občany dopravila domů (odhaduji, že ve Wu-chanu bude asi početná skupina singapurských Číňanů). Po návratu budou dva týdny v karanténě. Ta zpráva je konečně uklidnila. A ještě lepší zpráva je, že otec mé dcery, kterého hospitalizovali v Šanghaji s nálezem na plicích, má jen běžnou virózu. Novým koronavirem nakažen není, dnes jej propustí. To znamená, že i dcera, která se s ním nedávno viděla na společné večeři, nemusí zůstávat v přísné izolaci doma. (Poslední den roku jsem jí za deště vezla rychle autem jídlo.) Kéž by takové zprávy chodily každý den! To je pak i v domácím vězení lepší nálada.

Konec ukázky

Table of Contents

PŘEDMLUVA Virus je společný nepřítel nás všech

2

Deník z Wu-chanu