Copyright © 2019 by Andrew Mayne Harter

All rights reserved

Translation © 2019 by Petra Diestlerová

ISBN 978-80-242-7165-1

PROLOG

Když lanovka stoupala po svahu k nemocnici, která se tyčila na vrcholu jako pevnost, Rebecca Grahamová si nepřipadala ani trochu v bezpečí. Ten vousatý chlap vzadu ji pozoroval. Oči měl tmavé a tiskl se k zadnímu oknu, jako by to byl jeho vlastní stín.

Kabát měl otrhaný, ruce drsné a špinavé. Z kapes mu trčely žluté papíry pokryté čímsi, co připomínalo satanistické symboly.

Ten člověk byl očividně cvok. A zvláštní bylo, že když nastupovala, vůbec si ho nevšimla. Na rozdíl od bezdomovců, s nimiž pracovala jako zdravotní sestra v útulku dole ve městě, ani trochu nepáchl. Myslela si, že je sama, dokud se nepodívala do okna před sebou a nespatřila, jak se v něm odráží jeho obličej.

Snažila se nepropadnout panice a nedat najevo obavy. Rozklepala se jí levá noha, takže se musela přidržet madla nad sebou. Světla nemocnice byla příliš daleko. Lanovka stoupala příliš pomalu.

Byla v pasti.

Pokusila se odvrátit zrak od toho odrazu, ale dostala strach, že vzápětí ucítí na krku jeho ruce. A co potom?

Podívala se na tlačítko nouzového signálu. Měla by ho stisknout? Dokud je mezi stanicemi, nikdo se k ní nedostane, ale pomoc by mohla čekat na příjezdu…

Lanovka se otřásla na sloupu. Když znovu pohlédla do okna, mužova tvář byla pryč. Rozbušilo se jí srdce. Pravou rukou se natáhla po červeném tlačítku…, ale jakmile kabina vyjela ze stínu sloupu a uvnitř se opět rozjasnilo, uviděla ten obličej znovu.

Pořád seděl za ní. Pořád na ni zíral.

Rebecca Grahamová se do chvíle, než lanovka zastavila, stěží odvažovala dýchat. Takhle vyděšená nikdy v životě nebyla – a to se pravidelně setkávala se smrtí.

Neměla důvod se domnívat, že se jejich cesty ještě někdy zkříží, a netušila, že až se to stane, navždy to změní její osud.

KAPITOLA 1

Nora

Nora sledovala dveře. Tohle byla doba, kdy se Noční paní obvykle zastavovala u jejího pokoje a dívala se dovnitř.

Poprvé si myslela, že se jí to jenom zdálo. Ta žena jí nepřipadala skutečná. Tvář měla prázdnou a naprosto bez výrazu.

Noře to připomnělo, jak se jednou uprostřed noci probudila a uviděla obličej v hromadě prádla.

Jenže tahle žena byla opravdová.

Tím si teď Nora byla jistá.

Noční paní procházela kolem skoro každý večer. Ale jenom když poblíž nebyli žádní jiní dospělí, děly se zlé věci.

Když před čtyřmi dny sestra Christina odešla a pleskání jejích bot se vytratilo směrem k výtahu, vstoupila Noční paní do Robertova pokoje.

Za půl hodiny se rozječel alarm a všichni běželi k Robertovi.

Neřekli jí, co se stalo, ale když druhý den vyvezli všechny postele do společenské místnosti, kde se pouštěl film, Robertova mezi nimi nebyla. Všechny jeho hračky i boty nechali ve skříňce.

Odejít znamenalo vydat se na nějaké místo, kde už boty nepotřebujete.

To neznělo moc dobře.

Nora čekala, do kterého pokoje vstoupí Noční paní příště.

KAPITOLA 2

Bezletová zóna

Pod kalně šedou oblohou, jen několik centimetrů nad pálenými taškami střechy dvoupodlažního rodinného domku na austinském předměstí, trčí kuželovitý předek dvoupatrového proudového letadla společnosti West Air. Protipožární pěna se valí ze zadních dvorků jako sníh a zásahové čety se snaží přepumpovat tisíce galonů leteckého paliva do dvou cisternových vozů zaparkovaných na ulici. Stáhnu okénko, abych měl lepší výhled na zadní pravý motor, v mezeře mezi domy stěží viditelný. Vypadá jako hnízdo z černého kovu, rozervané na kusy rukama zuřivého boha.

„Je k nevíře, že to všichni přežili,“ prohodí zástupce šerifa Reddis ze sedadla řidiče SUV, které mě prováží kolem místa dopadu.

Před dvaceti minutami jsem byl ztracený ve vlastním světě – necelých osm mil od oblasti, kde k tomu došlo –, když vtom se ozvalo hlasité zaklepání na dveře. Podle staccatového rytmu jsem poznal, že to je policie. Zamyslel jsem se nad tím, které z mých mnoha porušení zákona mě asi konečně dostihlo, a rozbušilo se mi srdce.

„Pan doktor Cray?“ zeptal se Reddis ze dveří. Moje přítelkyně Jillian byla právě ve své pekárně s kavárnou a snažila se vypořádat s přívalem dětských baseballových týmů, který o cupcakových sobotách nastával pravidelně.

„Ano?“ opáčil jsem, zadíval se na jeho uniformu a zkusil hádat, jestli mi vzápětí podá soudní obsílku.

„Potřebují vás na místě dopadu.“

„Na místě dopadu?“ Sice jsem slyšel z dálky sirény, ale nespojil jsem si je s ničím, co by souviselo s mým světem.

„Ten tryskáč West Airu? Spadl před hodinou.“ Všiml si mého nechápavého výrazu. „Několik mil odsud. Jste na seznamu.“

„Na jakém seznamu?“ Podle mých zkušeností existovaly dobré seznamy a špatné seznamy. Vědomí, že jsem na seznamu souvisejícím s pádem letadla, mi dvakrát dobré nepřipadalo. V hlavě se mi zběsile honily myšlenky a pak jsem pomyslel na Jillian. „Kde přesně se zřítilo?“

„V Sage Brooku.“

Vydechl jsem úlevou. To bylo přesně opačným směrem než Jillian.

„Pilot to posadil do přírodní rezervace. Nikdo nebyl zraněn… pokud víme. A teď, kdybyste mohl jít se mnou…“

Ani jsem se nehnul. „Nejsem si jistý, jestli to chápu.“

„Poslala mě pro vás agentka Lowellová z Ministerstva vnitřní bezpečnosti.“

Žádnou Lowellovou z MVB neznám. „Proč?“

Reddis pokrčil rameny. Působilo to docela upřímně. „Jenom mi řekli, že vás mám přivézt do zabezpečeného prostoru.“

Dobrá, trochu se mi ulevilo. Kdyby řekl na policejní stanici nebo do ústředí MVB, očekával bych, že mě zatknou. Ale stejně jsem váhal.

Reddis se na mě chvíli udiveně díval. „Vy jste vážně neviděl zprávy?“

„Ne.“

„Všechna letiště v zemi jsou teď zavřená. Nelétá se,“ vysvětlil. Podíval se stranou, jako by si ověřoval, že jsme sami, a tišším hlasem dodal: „Oni si myslí, že by mohlo jít o součást teroristického útoku. Velkého.“

Když jsme ode mě odjížděli, pročetl jsem si zprávy v telefonu, a zatímco se Reddis se zapnutým majákem řítil ulicemi, vyptával jsem se ho na podrobnosti. Nevěděl o moc víc než to, co bylo k vidění na stanicích CNN a Fox a ke čtení na twitteru: víc dohadů než faktů.

Obecně mi připadá dobré pár dnů počkat, než si udělám názor na nějakou dramatickou událost, protože prvních čtyřiadvacet hodin je obvykle plných nesmyslných spekulací ze strany reportérů, kterým zpravodajské stanice platí za to, aby krmili éter nepodloženými postřehy, zatímco internet zahltí lidé, kteří raději nejdřív mluví a teprve pak přemýšlejí.

Naše SUV mine přední část letadla a dojede na konec bloku, kde nás další šerifův zástupce mávnutím pustí za bezpečnostní bariéru a nasměruje nás na parkoviště u základní školy.

Vystoupím s Reddisem z vozu a vydáme se do útrob Základní školy druhého stupně Eagle Bluff. Chodby jsou plné policistů, federálních agentů a členů všemožných dalších pohotovostních jednotek, jaké by se daly na místě podobné katastrofy čekat. Ze tříd se stala miniaturní řídicí střediska, odkud určení pracovníci řeší nejrůznější přidružené problémy, jaké taková událost obvykle vyvolá. Kromě hlavní věci, tedy zjišťování, co se vlastně stalo, musí někdo rozhodnout, kam umístit přeživší nebo jak je dostat domů. Zaslechnu, jak nějaká žena mobilem zjišťuje v hotelu, kolik mají volných pokojů. Další člověk trpělivě mluví s nějakým místním obyvatelem, který na něj do telefonu huláká a dožaduje se, aby ho pustili domů. Podle štěkotu ze školní jídelny poznám, že čtyřnohé pasažéry z nákladového prostoru už vyprostili.

„Tudy,“ řekne Reddis a nasměruje mě ke dveřím, které hlídají dva rezervisté pozemních složek Národní gardy, ozbrojení puškami M4. „Tohle je doktor Cray.“

Vejdeme do tělocvičny, kde u tuctu porůznu rozmístěných stolků sedí lidé s notebooky. Všimnu si bund s nápisy FBI, MVB, ATF a několika dalšími trojpísmennými zkratkami. Reddis mě zavede k ženě v bundě MVB.

Má tmavé kudrnaté vlasy stažené do praktického culíku. Je opálená tak dotmava, že jí to nejspíš přidává pár let, a nechtěl bych, aby se ten její urputný výraz obrátil proti mně v hněvu. Ačkoli jsme v místnosti po zuby ozbrojených mužů plných testosteronu, něco mi říká, že alfa je tu ona.

„Cray?“ přeptá se, když zvedne zrak od notebooku.

„Lowellová?“ opáčím.

Úsečně přikývne. Vsadil bych cokoli, že má armádní výcvik, stejně jako Jillian. „Před hodinou a dvaceti minutami explodovaly letadlu společnosti West Air při letu 8891 z Austinu dvě minuty po startu dva z motorů. Předpokládáme, že střepina prvního motoru poškodila druhý, takže bylo nezbytné nouzově přistát. Pilotovi se podařilo dostat stroj na zem v přírodní rezervaci tady za námi a cestující i posádka utrpěli při tom manévru jen drobná zranění. Z bezpečnostních důvodů jsme dočasně zakázali všechny lety nad územím Spojených států.“

„Protože si myslíte, že by mohlo jít o terorismus?“ zeptám se.

„Já si nemyslím nic. Držím se protokolů a toho, co mi řeknou šéfové. Právě teď je zajímá, jestli je bezpečné obnovit letový provoz.“

„A na to se ptáte mě?“

„Vás a zhruba dalších pěti lidí tady, stejně jako našich expertů v D. C. Když jsme hledali člověka v nejbližším okolí, který má vládní prověrky a nezbytné zkušenosti, z počítače vypadlo vaše jméno.“

„Jsem biolog…“

„Komputační biolog a člověk, který dopadl Medvědího zabijáka a Johna Christiana a pomohl zabránit pokusu o sabotáž vakcíny určené pro ministerstvo obrany. Také jste spolupracoval s protiteroristickými jednotkami. Myslím, že se shodneme na tom, že úředníci mají jenom omezené vědomosti?“

„No dobrá. Co ještě víme?“

„Pojďte se mnou.“ Lowellová rychle přejde k části tělocvičny oddělené umělohmotnou plachtou upevněnou na volejbalové síti. Skupina forenzních techniků v ochranných oděvech a s obličejovými štíty se tam sklání nad něčím na stole.

Lowellová mi podá latexové rukavice a štít. „Pusťte pana doktora, ať se taky podívá.“

Technik s fotoaparátem ustoupí a já spatřím pokroucený předmět, který trochu připomíná pavouka. Má asi metrové rozpětí a trčí z něj zdeformované výztuže.

„Jaká otázka vám přijde na mysl jako první, pane doktore?“

V duchu se vrátím k vybuchlému motoru. „Jak tenhle dron explozi přežil?“

„Přesně tak,“ řekne muž s šedivou bradkou, který se na nás dívá z druhé strany stolu.

„Tohle je doktor Rossman, bývalý zaměstnanec NASA,“ představí ho Lowellová. „Je to další z mozků, které počítač doporučil.“

„Podívejte se důkladněji,“ vybídne mě Rossman.

Kleknu si, abych měl lepší výhled. Trup dronu je kovový. „Ocel?“

Rossman přikývne. „Ano. Těžší než hliník nebo uhlíkové vlákno, ale dokáže napáchat větší škody.“

„Myslíte, že to byl záměr?“ zeptám se.

„Kdybych měl hádat, tak bych řekl, že je to čínské nebo ruské výroby.“

„Co vás k tomu vede?“

„Není to tak složité jako naše technologie. Ale přesto účinné.“

„Ale proč Rusové nebo Číňani? Proč ne amatér?“

Nechápavě se na mě podívá. „Proč by si někdo dával tu práci a nechával to stavět na zakázku? Bylo by mnohem jednodušší koupit si přes internet hotovou věc, co dokáže napáchat stejnou škodu.“

Mrknu po Lowellové, abych si ověřil, jestli si všimla, že Rossman během deseti vteřin změnil názor na to, jakou škodu dokáže způsobit běžně prodávaný dron.

„Co přesně jste v NASA dělal?“ zeptám se.

„Pohony a motory,“ odpoví.

Fajn, jeho přítomnost tady dává větší smysl než ta moje.

„Podobně stavěné drony jsme vídali v Sýrii a v Jemenu,“ ozve se žena po mé pravici. „Některé byly vyrobené podomácku. Jiné čínské.“ Obrátí se ke mně a natáhne ruku. „Kapitánka Sarah McCallumová, vojenské letectvo, ve výslužbě.“ Je vysoká, tmavé vlasy má ostříhané nakrátko a vystupuje stejně rázně jako Lowellová.

„Dobrá,“ řekne Lowellová, „když vás tady teď máme všechny, jaký je verdikt? Jednorázová událost, nebo součást nějakého většího ďábelského plánu? Tlačí na nás, abychom povolili provoz. Co říkáte?“

„No,“ ozve se Rossman, ale já mu skočím do řeči.

„Sklapněte.“

Sekne po mně nahněvaným pohledem.

Zvednu ruku. „Počkejte. Lowellová, než některý z nás plácne nějakou pitomost, co přesně je účelem tohohle malého mozkového trustu?“

Netrpělivě se na mě podívá. „MVB chce, aby se k tomu vyjádřili odborníci zvenčí. V minulosti nás kritizovali za to, že dostatečně nespoléháme na jiné expertní názory. Jste sbor poradců.“

„Já jsem tady čtvrt hodiny.“ Podívám se na ostatní. „Strávil tu někdo z vás víc než dvacet minut? Pověděli vám ještě něco dalšího?“

Rossman i McCallumová zavrtí hlavou.

Lowellová po mně naštvaně střelí pohledem. „Tohle je skutečný svět, pane doktore – země je ochromená. Právě času se nám momentálně celkem nedostává.“

„To je možná pravda, ale připadá mi, že jste si nás vybrali jako obětního beránka. Vážně pochybuju, že by MVB čekalo na naši radu. Vaši šéfové prostě jen chtějí, aby vina padla i na někoho jiného, pokud dojde k dalšímu útoku.“

„Co to říká?“ zeptá se Rossman.

„Že je to bouda,“ odpoví McCallumová. „Když jim řekneme, ať obnoví provoz, a spadne další letadlo, tak to hodí na nás, aspoň částečně.“

„Nebo přesněji řečeno, pokud dojdeme ke stejnému závěru jako její šéfové, pak vinu hodí na nás, jestli se ukáže, že to byl špatný nápad.“

Lowellová udělá obličej. „Není to tak těžké. Slibuju, že to vezmu na sebe. Fajn. Vyjadřuje se k tomu spousta dalších lidí. Nejste až tak důležití.“

„Tak to se mi ulevilo,“ utrousím. Všimnu si, že na jednom stolku stranou je rozložená mapa. Poodejdu od Lowellové a ostatních, abych se na ni podíval.

Od letiště se táhne červená čára a pak dělá široký oblouk k bodu, kde letadlo přistálo. Místo na letové trase, kde do motoru podle výpočtů narazil dron, je označené křížkem.

Ta rezervace je na letové trase prakticky jediná neobydlená oblast. Tohle mohlo dopadnout opravdu hodně špatně.

Rossman ke mně přistoupí. Ukáže na čtvrť kousek od místa dopadu. „Kdyby spadlo tady, vyšlo by to pěkně draho. Některé z těch baráků stojí několik milionů dolarů.“

Osobně bych si dělal větší starosti o chudší oblast s větší hustotou obyvatel, ale nechám si to pro sebe.

„Jaký je letový dosah takového dronu?“ zeptám se Rossmana.

„S průměrnou baterií? Možná tak dvacet mil. Ale s tou těžší konstrukcí? Řekl bych spíš deset.“

McCallumová se za námi přijde podívat. Nezeptám se Lowellové na svolení, popadnu kružítko a udělám kolem bodu nárazu na mapě desetimílový kruh.

„Na tom už naši lidé pracují,“ upozorní Lowellová. „Potřebujeme jenom odpověď. Lítat, nebo nelítat?“

„Ve vědě se nerozhoduje hlasováním jako v SuperStar.“

„Myslím, že se doopravdy snaží rozhodnout, jestli nezvýšit stupeň ohrožení terorismem,“ řekne McCallumová tlumeným hlasem.

„A na to se ptají nás?“ opáčí Rossman.

„Doopravdy ne. Je to jenom formalita,“ odpovím.

Lowellová se opře pěstmi o stůl a zavrčí: „Nemám vás teda radši poslat všechny domů?“

„Mám protinabídku. Co kdybychom se to pokusili vyřešit?“

Překříží ruce na hrudi a nevěřícně se na mě podívá. „Slyšela jsem, že jste arogantní hajzlík, ale neměla jsem tušení, jak moc.“ Máchne paží k plné tělocvičně. „Co si myslíte, že tihle lidé dělají?“

„Drží se protokolů a příkazů svých šéfů. Stejně jako vy.“ Mrknu na hodinky a pak uslyším, jak moje ústa říkají něco, co skoro jistě představuje pro můj mozek nečekané překvapení.

„Dejte mi hodinu. Spolupracujte se mnou a já vám slibuju, že do hodiny seženu nejslibnější vodítko.“

„Jak?“

„To se právě chystáme zjistit.“ Pokrčím rameny. „Znáte mě – znáte moji pověst. Vážně byste si proti mně vsadila?“

Zavrtí hlavou. „Dejte mi minutu, abych to probrala s nadřízenými.“

Lowellová popojde stranou a vytáhne telefon. McCallumová, která to celé sledovala s jistým pobavením, se zeptá: „Máte vážně nějakou představu, co dělat?“

„Ani tu nejmenší.“

Což je pravda. Ale každopádně se příští hodinu můžu přestat zaobírat úkolem, na který jsem se soustředil, když mi na dveře zaklepal zástupce Reddis.

Vážně jsem promýšlel způsoby, jak se zabít.

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2