John Grisham

OCHRÁNCI

Kalibr

Přeložil David Petrů

THE GUARDIANS

Copyright © 2019 by Belfry Holdings, Inc.

Translation © David Petrů, 2020

ISBN 978-80-242-7071-5

Jamesi McCloskeymu,

známému jako „Očisťovač“

1

Duke Russell nespáchal žádný z otřesných zločinů, za které byl odsouzen; přesto kvůli nim má být za hodinu a čtyřicet čtyři minut předveden k popravě. Jako vždy během těchto děsivých nocí čas jako by s nadcházející poslední hodinou odtikával rychleji než obyčejně. Protrpěl jsem už dva takové odpočty v jiných státech. Jeden dospěl až do konce a můj člověk vydechl naposledy. Druhý díky zázraku na poslední chvíli odvolali.

Jen si tikej – nedočkáš se, dnes v noci na to nedojde. Jednou toho ti nahoře možná dosáhnou, jednou možná skutečně donesou Dukeovi jeho poslední večeři a pak mu píchnou injekční stříkačku do ruky, ale dnes to nebude. Čeká v cele smrti teprve devět let. Průměrná doba tady v Alabamě je patnáct let. Ani dvacet není nic nezvyklého. Právě teď někde po Atlantě, po jedenáctém obvodu, putuje odvolání, a až během následující hodiny přistane na stole toho pravého koncipienta, tahle poprava bude odložena. Duke se vrátí k hrůzám života na samotce a k čekání na smrt některého jiného dne.

Mým klientem je poslední čtyři roky. Podporuje ho také jedna mamutí právnická firma z Chicaga, která mu věnovala tisíce bezplatných hodin, a jistá organizace z Birminghamu, která bojuje proti trestu smrti a angažuje se všude, kde se dá. Já sám jsem se Dukeova případu ujal, když jsem před čtyřmi lety dospěl k závěru, že je nevinný. Momentálně mám takových případů pět, samá nespravedlivá odsouzení – aspoň podle mého názoru.

Jednoho klienta jsem doprovázel na smrt. Dodnes věřím, že byl nevinný. Jen jsem to nestihl prokázat včas. Jeden je víc než dost.

Už potřetí dnes přicházím k celám s alabamskými odsouzenci na smrt a zastavím se u detektoru kovů přede dveřmi, které hlídají dva zamračení dozorci. Jeden z nich drží podložku na psaní a zírá na mě, jako kdyby za ty dvě hodiny od mojí poslední návštěvy zapomněl, jak se jmenuju.

„Post, Cullen Post,“ řeknu tomu troubovi. „Za Dukem Russellem.“

Zahledí se na podložku, jako by pátral po jakýchsi životně důležitých informacích, najde, co potřeboval, a kývne k plastovému košíku na krátkém dopravním pásu. Položím do košíku svoji aktovku a mobil, stejně jako minule.

„Hodinky a pásek?“ zeptám se ho jako ten největší provokatér.

„Ne,“ zavrčí on. Projdu detektorem, nechám se zkontrolovat, a vida, zase dnes k celám smrti půjde jen obyčejný právník bez pistole v kapse. Vezmu si aktovku a mobil a vydám se za druhým dozorcem sterilní chodbou k velké mříži. Dozorce přikývne, ozve se cvakání a řinčení, mříž se odsune a my se vydáme další chodbou hlouběji do útrob téhle depresivní budovy. Za rohem čeká několik mužů před jednolitými ocelovými dveřmi. Čtyři jsou v uniformách, dva v kvádrech. Jeden z těch dvou je správce věznice.

Zasmušile na mě pohlédne a přistoupí blíž. „Máte minutku?“

„Ale jen jednu,“ odpovím. Poodejdeme od skupinky, abychom si mohli promluvit v soukromí. Není to špatný chlap, jen dělá svoji práci a je tady nový, takže zatím žádnou popravu neabsolvoval. Zároveň je to můj nepřítel, takže mu absolutně v ničem nehodlám vyjít vstříc.

Schoulíme se jako dva spiklenci a on zašeptá: „Jak to vypadá?“

Rozhlédnu se, jako bych hodnotil situaci, a řeknu: „No, já nevím. Podle mě to vypadá na popravu.“

„Ale no tak, Poste. Naši právníci tvrdí, že to dneska bude.“

„Vaši právníci jsou idioti. Tohle už jsme jednou probírali.“

„Ale prosím vás. Jaké jsou v tuhle chvíli vyhlídky?“

„Padesát na padesát,“ zalžu.

To ho zaskočí a neví, co odpovědět. „Rád bych viděl svého klienta,“ řeknu.

„Jistě,“ pronese hlasitěji, jako by byl naštvaný. Nesmí to vypadat, jako že se mnou spolupracuje, tak naštvaně odkráčí. Dozorci ustoupí a jeden z nich otevře dveře.

V pokoji smrti je Duke, leží se zavřenýma očima na lehátku. Pro zvláštní příležitosti mu pravidla povolují malou barevnou televizi, na které se smí dívat, na co chce. Televize má vypnutý zvuk a na obrazovce běží zpravodajství plné reportáží o požárech na západě. Finální odpočet jeho života není v národním měřítku nijak důležitý.

Každý stát praktikující trest smrti má pro chvíle před popravou své vlastní pošetilé rituály, cílené na to, aby vytvořily co největší drama. V Alabamě povolují osobní setkání s nejbližšími příbuznými ve velké návštěvní místnosti. V deset večer odvedou odsouzence do pokoje smrti sousedícího s popravčím sálem, kde bude usmrcen. Tady s ním smí být kněz a právník, ale jinak nikdo. Poslední večeři mu přinesou kolem půl jedenácté a smí si objednat, cokoli chce, kromě alkoholu.

„Jak vám je?“ zeptám se a on se posadí a usměje se.

„Nikdy mi nebylo líp. Nějaké novinky?“

„Zatím ne, ale pořád jsem optimista. Každou chvíli by se měl někdo ozvat.“

Duke je osmatřicetiletý běloch a před zatčením za znásilnění a vraždu měl v trestním rejstříku jen dva záznamy za řízení pod vlivem a několik pokut za překročení povolené rychlosti. Žádné násilné činy. Zamlada vymetal večírky a byl pěkný výtržník, ale po devíti letech na samotce se značně zklidnil. Mým úkolem je dostat ho na svobodu, což se v tuhle chvíli zdá jako naprosto nereálný sen.

Vezmu ovladač a přepnu na místní kanál z Birminghamu, ale zvuk nechám vypnutý.

„Působíte dost sebevědomě,“ podotkne.

„Můžu si to dovolit. Na mě tu žádná injekce nečeká.“

„Vy jste zvláštní člověk, Poste.“

„Buďte v klidu, Dukeu.“

„V klidu?“ Zhoupne nohy na podlahu a znovu se usměje.

Vzhledem k okolnostem skutečně působí docela klidně. Zasměje se a řekne: „Vzpomínáte si na Skeltona, jak mu říkali ‚Štístko‘?“

„Ne.“

„Nakonec ho dostali, asi před pěti lety, ale poslední večeři mu chystali celkem čtyřikrát. Třikrát už šel po prkně a třikrát to zarazili. Vždycky si dal salámovou pizzu a třešňovou colu.“

„A co jste si objednal vy?“

„Steak s hranolky a šestibalení piva.“

„S pivem bych moc nepočítal.“

„Dostanete mě odsud, Poste?“

„Dneska večer to nebude, ale pracuju na tom.“

„Jestli se odsud dostanu, tak jdu rovnou do hospody a zliju se do bezvědomí.“

„Rád se k vám přidám. A tady máme guvernéra.“ Právě se objevil na obrazovce, tak pustím zvuk.

Stojí před řadou mikrofonů, ozářený kamerovými reflektory. Tmavý oblek, kašmírová kravata, bílá košile, každý obarvený vlas přigelovaný na svoje místo. Chodící reklama do předvolební kampaně. S náležitě ztrápeným výrazem spustí: „Pečlivě jsem si případ pana Russella prostudoval a obšírně jsem vše prodiskutoval se svými poradci. Rovněž jsem se setkal s rodinou Emily Broonové, oběti zločinů, které pan Russell spáchal, a rodina se důrazně staví proti omilostnění. Po zvážení všech aspektů tohoto případu jsem dospěl k rozhodnutí, že rozsudek ponechám v platnosti. Soudní příkaz také zůstane v platnosti a poprava se uskuteční. Poslechl jsem hlas lidu. Omilostnění pro pana Russella se tím pádem zamítá.“ Sehraje to, jak nejdramatičtěji dovede, potom se ukloní a pomalu vycouvá z dohledu kamer. Jeho velkolepé vystoupení je u konce. Mistr opustil budovu. Před třemi dny si našel patnáct minut na to, aby mi poskytl audienci, načež šel o našem „soukromém“ setkání informovat své oblíbené reportéry.

Kdyby se případu skutečně věnoval tak pečlivě, jak tvrdí, musel by vědět, že Duke Russell neměl se znásilněním a vraždou Emily Broonové před jedenácti lety nic společného. Vypnu zvuk a podotknu: „Takže tady se žádné překvapení nekoná.“

„Dal vůbec někdy někomu milost?“ zeptá se Duke.

„Samozřejmě že ne.“

Ozve se hlasité zaklepání a otevřou se dveře. Vstoupí dva dozorci, z nichž jeden tlačí vozík s poslední večeří. Nechají vozík stát a odejdou. Duke hledí na steak s hranolky a poměrně tenký kousek čokoládového dortu a řekne: „Ani jedna plechovka.“

„Užijte si ledový čaj.“

Usadí se na lehátku a pustí se do jídla. Voní to báječně a mě napadne, že jsem sám už aspoň čtyřiadvacet hodin nic nesnědl. „Nechcete pár hranolků?“ nabídne mi.

„Ne, díky.“

„Já to všechno nesním. Bůhvíproč nějak nemám chuť.“

„Jak na tom byla vaše máma?“

Dá si do pusy velký kus steaku a začne pomalu žvýkat. „Moc dobře ne, což se dalo čekat. Celou dobu brečela. Bylo to dost náročné.“

Vtom mi v kapse zavibruje mobil a já po něm hned hmátnu. Podívám se, kdo volá, a řeknu: „Tak je to tady.“ Usměju se na Dukea a pozdravím. Je to koncipient z jedenáctého obvodu, kluk, kterého docela dobře znám, a sdělí mi, že jeho šéf právě podepsal příkaz k odložení výkonu popravy, protože je třeba více času na přezkoumání, jestli byl soud s Dukem Russellem spravedlivý. Zeptám se, kdy bude odklad oznámen, a on mi poví, že okamžitě.

Pohlédnu na svého klienta a řeknu: „Máte odklad. Dneska se injekce nekoná. Za jak dlouho dojíte ten steak?“

„Za pět minut,“ odpoví a s úsměvem od ucha k uchu zakrojí do hovězího.

„Můžete mi dát deset minut?“ požádám koncipienta. „Můj klient by rád dojedl poslední večeři.“ Chvíli se dohadujeme, až nakonec souhlasí se sedmi minutami. Poděkuju mu, hovor ukončím a vytočím jiné číslo. „Jezte rychle,“ pobídnu Dukea. Najednou se v něm probudila chuť a je šťastný jako prase v žitě.

Původcem Dukeova nespravedlivého odsouzení je maloměstský žalobce Chad Falwright. Právě teď čeká v administrativní budově věznice zhruba půl kilometru daleko, přichystaný na vrchol své kariéry. Myslí si, že ho v půl dvanácté společně s rodinou Broonových a místním šerifem naloží do vězeňské dodávky a všechny odvezou sem k celám smrti, kde je následně vpustí do nevelké místnosti s velkým proskleným oknem, prozatím zataženým oponou. Až se všichni usadí, myslí si Chad, počkají na chvíli, kdy bude Duke připoutaný k lůžku a s jehlou připravenou v paži, načež se opona dramaticky roztáhne.

Žádný žalobce snad ani nemůže být spokojenější s výsledkem své práce, než když na vlastní oči přihlíží popravě, za kterou je zodpovědný.

Chad však o tohle potěšení přijde. Vyťukám jeho číslo a on za okamžik hovor přijme. „Tady Post,“ představím se. „Jsem tu v celách smrti a mám špatné zprávy. Jedenáctý obvod právě nařídil odklad. Vypadá to, že budete muset se schlíplýma ušima odlézt zpátky do Verony.“

Zakoktá se a pak ze sebe vypraví: „Cože?“

„Slyšíte dobře, Chade. To vaše vykonstruované odsouzení dostává čím dál větší trhliny a s Dukeovým skalpem se můžete rozloučit. Ačkoli chybělo opravdu málo, to musím uznat, měl jste ho prakticky na dosah. Jenže jedenáctý obvod chová pochybnosti o tom, jestli byl celý proces s Dukem spravedlivý, takže případ posílá k přezkoumání. Je po všem, Chade. Moc mě mrzí, že jsem vás připravil o vavříny.“

„To je nějaký vtip, Poste?“

„Samozřejmě, nemáme tady v celách smrti nic lepšího na práci než vtipkovat. Celý den jste si vychutnával rozhovory s novináři, teď si vychutnejte tohle.“ Nemusím snad ani podotýkat, že toho chlapa z celého srdce nesnáším.

Ukončím hovor a pohlédnu na Dukea, který se ještě láduje. S plnou pusou se zeptá: „Můžu od vás zavolat mámě?“

„Ne. Tady smějí používat mobily jen právníci, ale nebojte, brzy se to dozví. Teď si pospěšte.“ Spláchne sousto čajem a vrhne se na čokoládový dort. Já vezmu dálkové ovládání a pustím zvuk. Zatímco Duke vyškrabává talíř, objeví se kdesi v areálu věznice zadýchaný reportér a zajíkavě sdělí divákům, že byl podepsán odklad. Tváří se zaskočeně a nechápavě a kolem něj panuje zmatek.

O několik vteřin později se ozve zaklepání na dveře a vstoupí správce věznice. Spatří televizi a zeptá se: „Takže už jste to slyšeli?“

„Ano, pane správce, moc mě mrzí, že jsem vám tu slávu pokazil. Povězte klukům, že můžou jít domů, a pošlete pro mě prosím vás auto.“

Duke si otře rty do rukávu, rozesměje se a řekne: „Netvařte se tak zklamaně, pane správce.“

„Kdepak, mně se ve skutečnosti ulevilo,“ reaguje správce, ačkoli je na první pohled zřejmé, jak je to doopravdy. I on strávil celý den rozhovory s novináři, vychutnával si své místo v záři reflektorů. A teď najednou jeho tryskový únik s míčem skončil zakopnutím před brankovou čárou.

„Já půjdu,“ řeknu a potřesu si rukou s Dukem.

„Díky, Poste,“ pronese on.

„Ozvu se.“ Vykročím ke dveřím a ještě podotknu ke správci: „Pozdravujte ode mě guvernéra.“

Vyvedou mě z budovy na studený vzduch, který mi ještě o něco zvedne náladu. Jeden dozorce mě doprovodí k neoznačené vězeňské dodávce přistavené o pár metrů dál. Nastoupím a on za mnou zavře dveře. „K hlavní bráně,“ instruuju řidiče.

Cestou přes rozlehlý areál Holmanovy věznice se ve mně probudí únava a hlad. A úleva. Zavřu oči, zhluboka dýchám a vychutnávám si ten zázrak, že Duke se dožije dalšího dne. Prozatím jsem mu zachránil život. K tomu, abych mu zajistil návrat na svobodu, budu potřebovat další zázrak.

Z důvodů známých jen těm, kteří zdejší věznici řídí, bylo v posledních pěti hodinách nařízeno držet všechny trestance v celách, jako by se snad mohli srotit v rozlícený dav a vyrazit k celám smrti jako k Bastile, aby Dukea zachránili. Teď se toto nařízení ruší; je po všem. Pomocné síly přivolané k zajištění pořádku pomalu odcházejí a já už se nemůžu dočkat, až odsud vypadnu taky. Auto mám na malém parkovišti u hlavní brány, kde televizní štáby právě uklízejí vybavení a rozjíždějí se domů. Poděkuju řidiči, nasednu do svého terénního forda a honem vyrazím pryč. Po třech kilometrech zastavím u zavřeného venkovského obchodu, abych si zavolal.

Jmenuje se Mark Carter. Běloch, třiatřicet let, bydlí v nájemním domku v městečku Bayliss, patnáct kilometrů od Verony. Ve svých složkách mám fotku jeho domu, jeho auta i jeho současné přítelkyně. Před jedenácti lety Carter znásilnil a zavraždil Emily Broonovou a já už to teď jenom musím prokázat.

Z laciného telefonu zakoupeného čistě jen za tímhle účelem zavolám na číslo jeho mobilu, číslo, které bych správně neměl mít. Po pěti zazvoněních se ozve: „Ano?“

„To je Mark Carter?“

„Kdo se ptá?“

„Vy mě neznáte, Cartere, ale volám vám z věznice. Duke Russell právě dostal odklad, takže vás bohužel musím informovat, že zatím nic neskončilo, případ se bude přezkoumávat. Díváte se na televizi?“

„Kdo je to?“

„Nepochybuju, že se díváte, Cartere, sedíte tam na zadku s tou svojí vypasenou přítelkyní a v duchu se modlíte, ať stát konečně Dukea zabije – za zločin, který jste spáchal vy. Jste hajzl, Cartere, koukat na to, jak někdo umírá místo vás. Jste srab.“

„Přijďte mi to říct do ksichtu.“

„I toho se dočkáte, Cartere, v soudní síni. Najdu důkazy a Duke bude brzo venku. Na jeho místo půjdete vy. Dostanu vás, Cartere.“

Než stačí odpovědět, ukončím hovor.

2

Protože benzin je o trochu levnější než laciné motely, strávím spoustu času ježděním po setmělých prázdných silnicích. Jako vždycky si říkám, že to dospím později, jako kdybych se zakrátko měl uložit k dlouhému zimnímu spánku. Jenže skutečnost je taková, že spím zřídka, většinou si jen na chvíli zdřímnu, a pravděpodobně se to hned tak nezmění. Vzal jsem totiž na svá bedra břemena nevinných lidí, kteří hnijou ve vězení, zatímco násilníci a vrazi chodí po svobodě.

Dukea Russella odsoudili v zapadlé buranské díře, kde polovina porotců měla potíže se čtením a všichni se snadno nechali obalamutit dvěma nabubřelými falešnými odborníky, které Chad Falwright přivedl na svědeckou lavici. Prvním byl jistý bývalý maloměstský zubař z Wyomingu a raději se ani neptejte, jak tenhle člověk skončil právě ve Veroně v Alabamě. V pěkném obleku, s nesmírně vážným výrazem a působivou slovní zásobou dosvědčil, že ty tři oděrky na pažích Emily Broonové pocházejí od Dukeových zubů. Tenhle klaun si vydělává tím, že svědčí po celých Spojených státech, vždycky na straně obžaloby a vždycky za slušnou finanční odměnu, a v jeho pomatené hlavě znásilnění nikdy není dostatečně agresivní čin, dokud pachatel oběť zároveň nepokouše tak, aby jí po tom zůstaly otisky na kůži. Při křížovém výslechu pochopitelně mělo vyjít najevo, jak absurdní a naprosto nepodložená tahle teorie je, jenže Dukeův právník byl nejspíš opilý nebo zrovna usnul.

Druhý odborník pocházel ze státní kriminalistické laboratoře. Jeho oborem byla, a stále je, analýza chlupů a vlasů. Na Emilyině těle bylo nalezeno sedm chlupů z pubického ochlupení a tenhle člověk přesvědčil porotu, že byly Dukeovy. Nebyly. Pravděpodobně pocházely od Marka Cartera, ale ani to nevíme najisto. Zatím. Místní tupci, kteří vedli vyšetřování, se o Cartera coby podezřelého téměř nezajímali, přestože byl poslední, s kým byla Emily osudného večera spatřena.

Otisky zubů a analýza vlasů či chlupů nemají ve většině pokročilejších jurisdikcí naději na úspěch. Obojí spadá do oné žalostné, neustále se proměňující oblasti vědění, jíž se mezi obhájci a právníky, kteří bojují za nápravu nespravedlivých rozsudků, posměšně říká „pavěda“. Jen Bůh ví, kolik nevinných lidí si odpykává dlouhé tresty kvůli nekvalifikovaným odborníkům a jejich nepodloženým teoriím.

Každý obhájce hodný toho jména by si ty dva odborníky při křížovém výslechu náležitě vychutnal, jenže Dukeův právník nestál ani za ty tři tisíce dolarů, které mu platil stát. Nestál vůbec za nic. Měl mizivé zkušenosti s trestním právem, v soudní síni z něj táhl alkohol, chodil otřesně nepřipravený, věřil, že jeho klient je vinen, tři roky po tomto procesu dostal tři pokuty za řízení pod vlivem, byl vyloučen z právnické komory a nakonec zemřel na cirhózu.

A já to teď mám celé od začátku dávat dohromady, abych dosáhl spravedlnosti.

Ale nikdo mě do toho případu nezatáhl. Jsem, jako vždy, dobrovolník.

Ujíždím po dálnici směrem na Montgomery, zbývají mi dvě a půl hodiny cesty, takže mám spoustu času na přemýšlení a plánování. Kdybych zastavil někde v motelu, stejně bych nedokázal usnout. Jsem příliš plný toho zázraku, jehož se mi podařilo dosáhnout za pět minut dvanáct. Pošlu esemesku tomu koncipientovi v Atlantě, abych mu poděkoval. Potom pošlu esemesku své šéfové, která snad touhle dobou už spí.

Jmenuje se Vicki Gourleyová a pracuje v kanceláři naší malé nadace na starém městě v Savanně. Ochránce založila před dvanácti lety z vlastních peněz. Vicki je oddaná křesťanka, která svou práci považuje za poslání přímo odvozené z textu evangelií. Ježíš řekl, ať pamatujeme na vězně. Vicki netráví mnoho času ve věznicích, ale pracuje patnáct hodin denně na tom, aby získala svobodu pro nevinné. Před lety zasedala v porotě, která uznala jistého mladého muže vinným z vraždy a odsoudila ho k trestu smrti. O dva roky později se ukázalo, že šlo o mylné rozhodnutí. Žalobce zatajil zásadní důkazy a vymámil křivopřísežnou výpověď z vězeňského práskače. Policie podvrhla některé důkazy a lhala porotě. Když byl skutečný vrah usvědčen díky DNA, Vicki prodala své podlahářství synovcům, vzala peníze a založila Ochránce.

Já byl její první zaměstnanec. Dnes máme ještě jednoho.

Taky máme jednoho spolupracovníka na volné noze. Jmenuje se Francois Tatum, je to pětačtyřicetiletý černoch a už v mládí si uvědomil, že na venkově v Georgii bude mít mnohem jednodušší život, když si nechá říkat Frankie místo Francois. Jeho matka prý měla nějaké předky z Haiti, a tak svým dětem dala francouzská jména, přestože v jejím zapadlém koutě anglicky hovořícího světa nikdo taková nepoužíval.

Frankie byl první člověk, kterého jsem dokázal zachránit z vězení. Když jsem se s ním seznámil, odpykával si v Georgii doživotní trest za vraždu, kterou spáchal někdo jiný. V té době jsem pracoval jako episkopální kněz v jednom kostelíku v Savanně. Docházeli jsme i do věznice a díky tomu jsem se poznal s Frankiem. Byl posedlý svojí nevinou a nemluvil o ničem jiném. Byl inteligentní, nesmírně sečtělý a díky samostudiu měl veškeré právo v malíčku. Stačily dvě návštěvy, a bezvýhradně jsem mu věřil.

V první fázi své právnické kariéry jsem obhajoval lidi, kteří si nemohli dovolit právníka. Měl jsem stovky klientů a postupem času jsem se dopracoval do stavu, kdy jsem sám věřil, že jsou všichni vinní. Nikdy jsem se ani na okamžik nezamyslel nad neutěšenou situací nespravedlivě odsouzeného člověka. Změnil to až Frankie. Vrhl jsem se na prošetřování jeho případu a zanedlouho jsem dospěl k závěru, že by se mi mohlo podařit prokázat jeho nevinu. Potom jsem se seznámil s Vicki a ona mi nabídla práci, ve které bych si vydělával ještě méně než jako kněz. Vydělávám tolik dodneška.

Konec ukázky

Table of Contents

1

2