Přeložila Mirka Palkosková

Copyright ©2019 by Temitoyen Ochugboju

All Rights Reserved

Copyright ©2020 for the Czech translation by Mirka Palkosková

Copyright ©2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-7182-8

Tuto knihu věnuji své skvělé babičce

a své nejskvělejší matce

A – s láskou, oddaností a vděkem –

Benedictu Douglas-Scottovi

POSÁDKA LODI DAMOCLES

Starší astronauti

Velitel Solomon Sheppard – velitel a pilot

Igor Bovarin – letový inženýr

doktorka Margret „Maggie„ Millburrowová – lodní lékařka

doktor Cai Tsang – botanik a expert na hydroponii

Beta

Harrison „Harry„ Bellgrave – pilot/velitel ve výcviku

Poppy Laneová – vedoucí komunikace/letový zpravodaj

Juno Jumaová – lékařská důstojnice ve výcviku

Astrid Jumaová – mladší astrobioložka

Eliot Liston – mladší letový inženýr

Ara Shahová – mladší botanička

Ostatní

Jesse Solloway – první náhradník Bety

doktorka Friederike „Fae„ Golinská – vedoucí lékařská důstojnice

ČÁST PRVNÍ

Nikdy na ně nezapomeneme, ani na chvíli,

kdy jsme je spatřili naposledy. Na dnešní ráno,

kdy se připravovali na cestu, mávali

na rozloučenou a opustili pevná pouta Země,

aby se dotkli boží tváře.

Peggy Noonanová pro Ronalda Reagana

Terra-Dvě je úplně stejná jako Země. Celá tisíciletí se tiše otáčí ve svém spirálním rameni Galaxie. Je obalena vlahým vzduchem, kyslíkem, dusíkem a vzácnými plyny, prázdná pobřeží omývají temné oceány. Bují životem. Z prachu tryská zeleň stromoví. Neonově modré ryby se proplétají korálovými útesy a vítr je obtěžkaný sporami, jež klíčí ve stínech. Vše je divoké, krajina i rostlinstvo.

Ale nikdo tam není.

Když se zeptáme „Proč?“ odpoví „Protože jsme dosud nikoho nevyslali,“ ačkoli ve skutečnosti se tím myslí: „Protože tam venku nikdo není. Na žádném z těch světů.“ Jsme jediné myslící bytosti v celém vesmíru.

Učili nás, že byla chvíle, kdy vesmír existoval, ale nikdo o tom nevěděl. Vybuchovaly hvězdy a mlhoviny se hroutily, atomy se srážely a vznikaly planety, pak tu byly tiché oceány, kde jednobuněčné organismy hltaly světlo a naučily se vzkvétat, pak složitější životní formy, rostliny, pak se z dávného moře vynořila těžká těla živočichů, až ze sebe setřásli srst a peří a otevřeli oči, jenomže nikdo z nich nebyl schopen údivu. Nikdo se nepodivoval rýhám ve své dlani a neptal se „Jak je to možné?“, nikdo nevolal ke hvězdám tak jako my – jednu chvíli – a nehledal další poutníky.

Teď víme, že vědomí je vzácné. Je zoufalé, skvělé a osamělé. Díky němu lidé dobyli prázdný Měsíc, pohoří na Marsu, a pak i Europu, Callisto a prstenec Saturnu.

Naplánovali cestu na Terru-Dvě a když jmenovali nás šest, jak bychom mohli říci ne? Byli jsme mladí. Vytáhli nás z kouta a vrhli nás ke hvězdám, a my byli omráčeni jalovou představou, že jsme ti první, že v té krajině zůstanou naše stopy, že do země zarazíme svou vlajku, zemi pojmenujeme, rozdělíme a podmaníme si ji.

Zapomněli jsme na temnotu? Ignorovali jsme samotu a dřinu? Litovali jsme toho? Jistěže ano.

Tvrdili nám, že Terra-Dvě na nás čeká, a možná to tak vážně je. Možná, že i písek se celé věky usazuje na pobřežích s očekáváním, že jím jednou protančí naše bosá chodidla.

Občas se v noci ptáme sebe sama, proč jsme všechno nechali za sebou. Dřív jsme si mysleli, že pro to máme celou řadu důvodů, ale ve skutečnosti existuje jen jeden jediný důvod.

JESSE

2004-2012

MĚL VE ZVYKU POKLEPÁVAT si palcem na špičky ostatních prstů. Nejdřív ukazovák, pak prostředník, prsteník, malíček, znovu a znovu, až své hbité, tiché umění vybrousil k dokonalosti. Na internetu si přečetl, že je to test neurologické výkonnosti. Až mu neurony v mozku začnou zhasínat jako žárovky, nebude už tohoto drobného úkonu schopen. Nedokáže už pak ani plynule koulet dvoupenci po kloubech ruky a zpátky, nedokáže minci nechat klouzat po svých křehkých rukách – i toto umění si osvojil během let, která strávil zíráním z okna na seminářích, zatímco pozoroval, jak se okvětní plátky snášejí k zemi a přemýšlel o smrti.

Na smrt myslel Jesse hodně, hlavně zpočátku v něm vyvolávala podobnou odtažitou zvědavost, jako když se člověk stane svědkem dopravní nehody. Bylo mu řečeno, že zemře do svých dvaceti let.

Na cestě Indonésií uchopil léčitel ruku jeho sestry a sdělil jí, že onemocní, ale neopustí tuto Zemi, a když pak zíral na čáry Jesseho dlaně, řekl že on ano, do devíti let.

Teprve když se sestra zázračně uzdravila, začal Jesse občas uvažovat, jak by asi mohl zemřít. To mu bylo jedenáct. Byl mladý a víceméně zdravý, takže nebylo pravděpodobné, že by šlo o genetickou vadu nebo o tragickou orgánovou poruchu, jako je například leukémie. Doufal, že až smrt přijde, bude rychlá jako seknutí čepele. Něco dramatického, jako autonehoda nebo střelba, se mu zdálo romantické, ale nepravděpodobné. Jesse věřil, že jestli má něco potenciál ho zabít, je to jeho mozek. Nádor, výduť, náhlý, nevysvětlitelný úder do týla.

Kdykoli se jeho matka nebo rodinný lékař snažili zasáhnout – zapřísahali se, že je zdravý a že není pravděpodobné, že by měl zemřít – ostře se mu vybavila vzpomínka, jak sestra zděšeně vytřeštila své zelené oči, když lékaři rodičům řekli, že už pro ni nemohou nic udělat.

Jesse seděl ve třídě, poklepával prsty a představoval si, jak se mu v hlavě zvyšuje tlak. Představoval si svůj úzkostný, hyperaktivní mozek, jak bobtná jako houba a tlačí se proti lebečním kostem. V době, kdy se rodina vrátila z Indonésie do Londýna, už pro něj život byl jako nestálá milenka, co člověka nechává v nejistotě, roztouženého a s bolavou hlavou.

Nestačilo mu jen pár dalších let. Možná se nikdy nepodívá do Argentiny, nikdy nebude mít sex, nikdy nepojede kabrioletem se staženou střechou po kalifornském pobřeží, naproti slunci, s větrem ve vlasech. Nic z toho sice nikdy nezažil, a přece se cítil, jako by mu to všechno někdo sebral.

Jeho utrpení – o tolik horší, když mu nikdo nevěřil – se ve třinácti tak zhoršilo, že se z něj stal patologický samotář. Od spolužáků se postupně vzdaloval jako satelit na špatné oběžné dráze. Ležel v posteli a sčítal čas, který již uplynul, příliš unavený aby vstal, aby si ostříhal nehty, aby se oblékl. Starší sestra nad ním stála ve své zmuchlané školní uniformě a křičela: „Abys věděl, někteří lidé mají skutečné problémy.“

Ale když dorazily přihlášky na Vesmírný kolonizační program, Jesse zahlédl svou spásu.

Tak jako většina lidí v jeho věku vyrůstal se sny o Teře-Dvě. Ve školce si z papírové hmoty vyráběl modely oné obyvatelné exoplanety. Když začalo Pátrání po životě na Teře-Dvě, na pobřežích cizích kontinentů přistávaly sondy bez posádky a posílaly na Zemi obrázky zelenající se země, průzračných jezer a bujného ekosystému bez lidí, bylo mu sedm nebo osm let. Na konci dvacátého století už byly mnohé státy schopné meziplanetárních letů a vzhlížely k sousedícím hvězdám. Když zrnité záběry z krásné nové planety obletěly zeměkouli, podnítily představivost všech dětí v Jesseho věku.

Bulvár hlásal, že je planeta obyvatelná, dávno předtím, než NASA vydala oficiální prohlášení, a za chvíli začal skutečný závod v kolonizaci T2.

UKSA, Britská kosmická agentura, vyhlásila celému národu, že se hledají zdravé děti ve věku dvanáct až třináct let nadané pro fyziku a biologii, aby se přidaly do týmu zkušených astronautů, kteří se vydají na dvacet tři let dlouhou cestu k nové planetě. Dětem se bude říkat tým Beta a budou vybrány ze skupiny studentů, kteří projdou rychlým studijním programem na Daltonské akademii kosmického výzkumu, jež se nachází na předměstí Londýna. Ta škola byla založena, aby vychovala generaci astronautů, inženýrů a dalších zaměstnanců UKSA. Jednou večer, právě když seděl u večeře, Jesse zaslechl, že tato organizace hledá osoby v jeho věku. A tak ho napadlo, že jeho osudem přece jen nemusí být smrt ve dvaceti letech. Třeba to proroctví ve skutečnosti znamenalo, že Zemi opustí na palubě vesmírného plavidla.

S přihláškou byly spojené celé měsíce pohovorů a testů fyzické zdatnosti a vysilující přijímací zkoušky o několika kolech. Když Jesse konečně přijali na Daltonskou akademii, bylo mu třináct. Hlavní budova původně sloužila jako sanatorium a ve zvětralém kameni nad vchodem zůstal vyleptaný spiklenecký vzkaz, nápis Nový addingtonský domov pro nevyléčitelné případy.

Pro Jesse, který na své dřívější škole patřil k těm nejbystřejším, zpočátku nebylo snadné se přizpůsobit – zatímco předtím býval o dva roky napřed, teď mezi svými akademickými vrstevníky patřil do průměru. Každý den se začínalo ještě před rozbřeskem, v půl šesté ráno, povinným kolečkem okolo výcvikového centra, před snídaní Jesse čekala studená sprcha a v osm hodin začalo vyučování, které trvalo až do osmi večer. První ročník sestával ze zkoušek za celé čtyři roky – maturitních zkoušek – nacpaných do třinácti strašlivých měsíců. Vrávoral těmi týdny svorně se spolužáky, kteří také byli dosud oslepeni světlem hvězd, a záhy zjistil, že ani o víkendu nezbývá čas na odpočinek. Sobota byl den vyhrazený tréninkům a seminářům, a v neděli po obědě je všechny zavřeli do knihovny, kde strávili studiem dalších šest tichých hodin. V létě je čekaly jen tři týdny prázdnin, a tak se měsíce slily do jediného bezútěšného bloku. Veškerá dovolená, všechny letní dny a odpoledne zalitá sluncem byly obětovány na oltáři ze zalaminovaných učebnic, které s sebou tahal jako cihly. Škrábal si učební taháky. Zápasil s nesrozumitelnými pracovními listy. Sledoval, jak se sestra na zahradě opaluje, zatímco on se nazpaměť učil tabulky. Každou srpnovou hodinu, co dokola a dokola a dokola opisoval specifický sled biochemických mechanismů, aby si jej vryl hluboko pod kůži, ho lákala sladká vůně šťavnatého masa a oknem ložnice se nesl smích jeho rodičů, kteří vrcholné léto trávili grilováním.

Stres byl tak silný, až se mu z toho dělalo zle, a mnozí studenti se pod tím náporem zhroutili. Během prvního semestru byl Jesse zařazen do šestičlenné skupiny, které se říkalo expedice, a v prvním roce jeden odešel dobrovolně a dva byli vyhozeni, protože nesložili zkoušku. Když se další školní rok vrátil na Dalton, bylo mu čtrnáct a z původní třísethlavé kohorty zbyla polovina. Začali studovat letectví, vysokoškolskou fyziku, geologii a techniku pohonu. Dva měsíce po začátku semestru, když se Jesse vrátil z víkendu, který strávil doma, zjistil, že jeho spolubydlící už třetí den leží v posteli, povlečení smáčené potem, v očích prázdný, vytřeštěný výraz. „Já už prostě nemůžu dál,“ řekl Jessemu, „nemůžu se ani pohnout.“ O hodinu později si ho vyzvedli rodiče a zdravotník se specializací na duševní zdraví. V témže roce se jeden chlapec utopil v laboratoři s balanční vztlakovou nádrží a Jesse byl zděšený, protože ačkoli proběhlo vyšetřování, život na Daltonu pokračoval, jako by se nic nestalo. Výuka den po incidentu probíhala bez přerušení, i když projednou zrušili ranní běh a vlajka nad observatoří byla po zbytek týdne stažená na půl žerdi.

Všem těmto skutečnostem navzdory si Jesse pokaždé, když se ho rodiče zeptali, jestli nechce odejít, překvapeně uvědomil, že odejít nechce. Ještě nikdy nebyl zamilovaný, ale tohle se tomu asi blížilo. Nikdy si nic nepřál víc než vydat se do vesmíru. Dalton ho tlačil na hranu jeho schopností. Každá další kapitola, kterou se mu podařilo dočíst, představovala nový obzor pro jeho inteligenci – když se pustil do genetiky, dosáhl rámcového, ale blaženého vhledu do významu Okazakiho fragmentů nebo Shine-Dalgarnovy sekvence. Srdce mu v hrudi radostně poskakovalo a pokračoval ve studiu, dokud se mu písmenka nezačala slévat před očima. A nad vstupní branou do školy byl vytesán nápis: Raději půl roku létat jako sokol, než se celý život plazit jako želva.

Naděje, že bude patřit k šestici studentů, již budou vybráni pro misi na Terru-Dvě, podkreslovala každou jeho vědomou myšlenku. Stěny si polepil nákresy kosmických lodí, manévrů a souhvězdí, aby si je mohl opakovat, když ležel na zádech. Výhled na cestu do vesmíru ho naprosto pohltil. To díky němu vytrvale běhal po zmrzlé půdě, přestože měl prsty prokřehlé a necitlivé chladem odcházející noci. To všechno dokázal vydržet, protože věděl, že odletět ze Země je víc než jen jeho osud, že je to jeho jediná šance, jak žít déle než do dvacátých narozenin.

První čtyři roky práce přinesly ovoce. Jesse zvládl zkoušky a byl jako kandidát na astronauta vybraný do skupiny studentů, kterým se obvykle říkalo Poslední padesátka. Od té doby se všechno změnilo. Dvě stě padesát adeptů bylo pryč, mezi nimi jeho kamarádi a přátelé. Jesse se začal cítit izolovaný. Vůbec poprvé o sobě pochyboval. Všichni skvělí studenti, kteří s ním ve skupině zůstali, věřili stejně jako on, že hvězdy jsou jejich osudem. Dokázali ve svých pokojících studovat osmačtyřicet hodin v kuse a následně projít nezvladatelnými týdenními zkouškami. Všichni si rázem byli naléhavě vědomi konkurence i skutečnosti, že roky dřiny mohou snadno přijít vniveč. Věděli, že více než polovina z nich se nikdy nedostane do rakety a navždy pak budou trpět tajnou touhou, upoutáni k Zemi, zlomení. Studenti, o kterých si Jesse dříve myslel, že jsou jeho přátelé, byli najednou chladní a podezřívaví, a když nahlíželi do jeho práce, usmívali se chybám, které dokázali rozpoznat jen oni. Z Daltonu se stalo místo osamělejší než kdy dřív a Jesse přece jen začal váhat, zda sem patří. Každou chvíli se jeho mysl vznesla k výšinám křehké jistoty (jistěže to zvládne, copak mu to neprorokovali?), aby se vzápětí pokaždé zřítila do hluboké úzkosti.

Když konečně dva měsíce před státnicemi přišly výsledky, měly podobu standardního dopisu. Studenti, které vybrali do Bety a do záložní posádky, měli ve škole zůstat a trénovat dalších deset měsíců, až do odletu. A všechny ostatní propustí, aby se zbytkem svého života naložili, jak je libo. Ale co to mělo být za život?

Jesse otevřel dopis o samotě, schovaný za budovou Výcvikového centra pro stav beztíže. Pozoroval na vodě stříbrné odlesky červnového slunce a prsty měl prokřehlé hrůzou.

Jeho jméno stálo hned nahoře: JESSE SOLLOWAY. Nadpis textu byl Vesmírný kolonizační program. Jesseho pozornost upoutalo hned první slovo – to první slovo, z něhož se mu obracel žaludek – Bohužel.

* * *

JEŠTĚ TEN DEN SPATŘIL onu šestici, která se dostala až do zpráv BBC. Byl tam jeden, o kterém všichni mluvili: Harry Bellgrave. Stál ve stínu školní loděnice, mával davu, usmíval se a zlaté kudrny mu zářily jako královská koruna. A pak ta divná, ale odhodlaná Ara Shahová, co si zpívala na školních chodbách a byla nejlepší ve většině zkoušek z botaniky a hydroponie. I když kolem sebe šířila atmosféru bezstarostné dokonalosti, Jesse ji přistihl, a to rozhodně ne pouze jednou nebo dvakrát, jak shrbená sedí v knihovně nad laptopem, tak dlouho, že když vzhlédla a spatřila vycházející slunce, zmateně mrkala, jako by nechápala, kde se tu vzalo. Byli tu studenti, které nikdo nečekal: Poppy, hyperpolyglotka, která údajně hovořila třiadvaceti jazyky. Byla o rok starší než ostatní a pokud se stalo, že ji na semináři vyvolali a ona odpověděla špatně, vklouzla zpátky na své místo a tváře jí rudě plály, takže měly stejnou barvu jako její vlasy. Eliot, samotářský programátor, s nímž Jesse před pár lety po šest týdnů sdílel pokoj. Byla tu keňská dvojčata Juno a Astrid, ta první snaživá a zakaboněná, ta druhá bývala skrytá v zadních lavicích a měla sklon k záchvatům dýchavičného smíchu.

Když je Jesse ten den poprvé spatřil všechny pohromadě, ostře to zabolelo, a to se pak opakovalo znovu a znovu. „Proč oni,“ sykl pokaždé, „proč ne já?“ Když je spatřil na titulní straně časopisu TIME v místní trafice, obracel se mu žaludek. Vhodil celý balík časopisů do koše, načež se prodavač začal dožadovat, aby je všechny zaplatil.

Devatenácté narozeniny se rychle blížily a Jesse už už unikal smrti, jenže na poslední chvíli byla jeho snaha zmařena. „Už skutečnost, žes to vůbec dotáhl tak daleko, je skvělá,“ připomínala mu matka, a to koneckonců znamenalo, že ho neodmítá. Jesse zapsali jako člena záložní posádky. To znamenalo, že bude muset ještě jedno léto trénovat s Betou. Nicméně po státních zkouškách působila škola jako vyprázdněný lunapark. Žít tady, kde dříve povětšinou vládl čilý ruch, bylo znepokojivé. Zůstalo zde jen čtrnáct studentů – posádka a záložní posádka. Cvičit společně s nimi bylo příšerné. Ani ne za rok budou všichni ve vesmíru. Ale Jesseho práce bude u konce. Když se učil udržovat raketoplán, na který nikdy neměl vstoupit, připadal si, jako by jen máchal pěstmi do prázdna. Lehával na lůžku s otevřenýma očima a říkal si, že všechno úsilí bylo k ničemu. Konec léta pro něj znamenal pusté, bezesné noci. Ale čas od času si dovolil snít, představit si, že opustí Zemi, hrozbu časné smrti nechá za zády a jeho jméno se ponese jako ozvěna síní paměti, každý ho bude mít na jazyku. Neil Armstrong sloužil jako záložní velitel na misi Apollo 8, připomínal si. Pořád se to může stát. Jeden ze členů Bety může onemocnět nebo nedostojí požadavkům UKSA, a povolají jeho. Pořád se to může stát, šeptal do tmy se zaťatými pěstmi. Pak se ale přistihl, že počítá dny, které mu ještě zbývají do konce života, a starý známý strach mu plnil útroby ledovou hrůzou.

Konec ukázky

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

JESSE