SME Rozhovory

15 interview s výnimočnými ľuďmi

KNIŽNÁ EDÍCIA AUTOROV DENNÍKA SME

Vydalo vydavateľstvo

Petit Press, a. s. Bratislava

v roku 2016 ako prvé vydanie.

SME Rozhovory

Copyright © 2016 Petit Press, a. s., Bratislava

Text Copyright © 2016

Eva Andrejčáková, Beata Balogová, Matúš Burčík, Roman Cuprik, Jakub Filo, Marek Hudec,

Matúš Krčmárik, Ján Krempaský, Kristína Kúdelová, Michaela Kušnírová, Erika Litváková,

Zuzana Matkovská Martina Raábová, Pavol Spál, Miloslav Šebela Boris Vanya, Renáta Zelná

Editor

Petr Šabata

Jazyková redakcia

Ján Litvák

Grafická úprava a spracovanie

Igor Kovár

ISBN 978-80-559-0651-5

Všetky práva vyhradené.

Predslov

Podľa ich reči poznáte ich Je dobré, keď sa ľudia rozprávajú, a ešte lepšie je, keď tí ľudia majú čo povedať. Najlepšie je, keď rozprávajú ľudia s vyhranenými, svojskými názormi a postojmi, takí, ktorých zvykneme označovať názvom osobnosť.

Je dobré, keď sa ľudia spoznávajú, a najlepšie ľudí spoznáme podľa reči – podľa toho, o čom a ako hlboko a zasvätene uvažujú. Preto novinový rozhovor patrí k mojim najobľúbenejším žurnalistickým žánrom. Ak novinár kladie správne otázky a podarí sa mu zreprodukovať partnerove myšlienkové pochody a osobitý tón vyjadrovania, spoznáme nielen názory, ale bližšie a dôvernejšie i človeka, ktorý ich vyslovuje. A keď tým človekom nie je podenková hviezda dňa, ale skutočná osobnosť, čítanie nás môže vyprovokovať k vlastným úvahám a myšlienkam. Zoznámiť sa s takým inšpiratívnym človekom je potešením.

Vraví sa, že nič nie je také staré ako včerajšie noviny. V denníku SME vyšlo v uplynulých rokoch veľa rozhovorov s významnými osobnosťami verejného života, ale i takými, ktorých záslužná práca a činy unikali mediálnej pozornosti. Bola by škoda, keby hluk a zhon každodenných novôt odsunul do zabudnutia aj príspevky s dlhšou záručnou lehotou a trvanlivosťou. Vydať knižne tie najlepšie rozhovory, ktoré ani časom nestrácajú svoju výpovednú hodnotu a podnetnosť, považujem za výborný nápad a som presvedčený, že každý, kto sa do nich začíta, mi dá za pravdu.

Pavel Vilikovský

Ľubomír Feldek: Nič v živote človeka nie je zbytočné

ERIKA LITVÁKOVÁ

Nestor slovenskej poézie, básnik, prekladateľ a dramatik Ľubomír Feldek, ktorého diela patria na hodinách literatúry k čítankovým zážitkom, až v osemdesiatke pochopil, že nemá strácať čas ani riskovať haváriu obzeraním sa. Otvorene hovorí o tom, k čomu človeka privedie talent po desaťročiach spisovateľskej skúsenosti na Slovensku.

Ľubomír Feldek

Pochádza zo Žiliny, v Bratislave vyštudoval slovenský jazyk a literatúru na Vysokej škole pedagogickej. Debutoval v roku 1958 básnickou zbierkou Hra pre tvoje modré oči, ktorá bola vzápätí zošrotovaná. Pracoval ako redaktor vydavateľstva Mladé letá, neskôr ako robotník, redaktor závodného časopisu, spisovateľ na voľnej nohe a externý dramaturg Poetického súboru Novej scény. Publikoval desiatky kníh poézie a tvorby pre deti, prekladal Shakespeara, Goetheho aj Majakovského a mnohých ďalších. So spisovateľkou Oľgou Feldekovou spolu vychovali päť detí a tešia sa z deviatich vnúčat. Žije a tvorí v Bratislave.

Spomínate si na okamih, keď ste si prvý raz uvedomili, že slovo bude vaším údelom?

Od detstva človek postupne zisťuje, čo mu je dané a čo nie, v čom sa mu darí a čo robiť nevie. A keď si vypichne v desiatich rokoch oko, ako sa to stalo mne, príde aj na to, že asi už nikdy nebude zručný. Druhá vec je, že si uvedomí aj talent. Veľa detí na Slovensku si uvedomí svoj literárny talent iste aj preto, že slovenčina píše sama. I ja zvyknem hovoriť, že polovicu vždy napíše básnik a polovicu slovenčina. Slovenčina je nádherný literárny fundament – piesne, rozprávky dostávame do daru už v detstve a niekto zrazu zistí, že ich vie nielen čítať, vnímať a spievať, ale aj sám tvoriť.

Mali ste po kom zdediť vzťah k literatúre?

Klasici mávali babku – aj ja som mal púchovskú babku. Vo Veľkej knihe slovenských rozprávok mám dokonca rozprávku, ktorú poznám od nej. Volá sa O troch lenivcoch a nie je zaznamenaná nikde inde. Púchovského deda som nemal – to manželstvo sa nevydarilo. Dedo bol kartár a hrozilo, že prehrá pekáreň v Púchove, tak ho radšej vyprevadili do Ameriky. Ibaže on už v Hamburgu prehral šifkartu a ako o tom hovorí rodinný príbeh, svokor mu neposlal peniaze na ďalší lístok, ale vybral sa za ním do Hamburgu. Kúpil mu ho a počkal, kým nastúpi na loď, a tak sa ho definitívne zbavili. Bolo to v roku 1912. Babka žila sama a ja som bol jedináčik, takže mám na ňu silné spomienky. Bola hluchá a aj moja báseň O hluchej babke a vnúčikovi Zlatúšikovi je o nej. Báseň Srdcový kráľ som zas napísal o dedovi, ktorého som nikdy nevidel živého, len na fotografii.

V čom je pre vás slovenčina poslaním?

Slovenčinu považujú cudzinci za ľubozvučný, ale zároveň aj veľmi ťažký jazyk. Na internete koluje text, ktorý hovorí, že každý deň zaniknú minimálne dva jazyky a že slovenčinu to čaká tiež. A ja zo strachu, aby slovenčina nezanikla, stal som sa odporcom globalizácie, aj keď je to najmodernejšia a vraj najsprávnejšia idea. Neviem si predstaviť, že by jazyk, ktorému som sa venoval celý život, mal zrazu zaniknúť. Slovenčina je malý zázrak. Keď si len uvedomíme, že po zániku Veľkomoravskej ríše mizne na pol tisícročia a potom sa odrazu začne vynárať v štrnástom storočí ako kultivovaný, hoci bez písma, len ústnym podaním udržiavaný  jazyk.

Trnavskú skupinu, do ktorej patríte, dodnes mnohí považujú za jeden z vrcholov našej poézie. Priniesla novú poetiku a pripravila cestu Osamelým bežcom. Ako sa na toto obdobie pozeráte dnes?

Keď vznikla – a hneď aj zanikla – Trnavská skupina, písal sa už rok 1958, bolo po maďarskej revolúcii, a teda aj po chruščovovskom odmäku, vracal sa stalinizmus, konali sa celoštátne previerky. Priaznivý čas na vznik umeleckých skupín už v roku 1958 vypršal. Prívlastok „umelecká“ pri slove „skupina“ znova vystriedal prívlastok „protištátna“. Skupinové aprílové číslo Mladej tvorby sme dávali dohromady začiatkom marca 1958. V prázdnej miestnosti na Zväze spisovateľov, v ktorej práve skončili prácu murári. Bola tam len doska na kozách, na tej sme pracovali. Postojačky. Bola tam aj jedna stolička, ale tú sme nepoužívali. Tretieho marca zomrel Ivan Krasko a pred budovou Zväzu slovenských spisovateľov sa konala v ktorýsi ďalší deň tryzna. Do tej našej miestnosti vošla staršia dáma a povedala: Som vdova po národnom umelcovi Jankovi Jesenskom, prosím si stoličku. Tak sme jej ju požičali. Šiesteho apríla zomrel Vítězslav Nezval, do skupinového čísla som stihol ešte napísať nekrológ, ktorý sa končil vetou: Našli sme jeho kúzelnícky klobúk. Vsunul som ho, ako posledný materiál čísla, do posledných korektúr. No a potom malo číslo vyjsť, ale zastavil ho ÚV KSS.

Čo bolo potom?

Vyhodili ma zo zamestnania. Aj keď som ešte študoval na Vysokej škole pedagogickej, bol som už rok zamestnaný v Mladých letách. Vždy pri tejto spomienke zdôrazňujem, že Vysoká škola pedagogická, to bol ostrov slušnosti v neslušnej dobe. Nechala ma doštudovať, na mojom potrestaní sa nezúčastnila. A zakázali mi publikačnú činnosť. Aby som mohol znova publikovať, musel som splniť podmienku – dva roky prevýchovy vo výrobe. Zošrotovali moju prvú knižku Hra pre tvoje modré oči. Skrátka, odohrali sa veci, ktoré sa stali základom mojej budúcej slávy a historického významu Trnavskej skupiny. Nikdy som to teda nebral ako nešťastie, vždy som hovoril a dodnes hovorím, že bol rozdiel medzi zošrotovanými knihami a zošrotovanými ľuďmi. Zošrotovali v tej dobe aj môjho otca. To bola tragédia, a nie moja zošrotovaná kniha.

Ako vyzerali dva roky prevýchovy vo výrobe?

Keď padlo rozhodnutie, že mám ísť do výroby, nastúpil som najprv ako pomocný robotník v tlačiarni, obsluhoval som "pres“, stroj, na ktorom sa robili stĺpcové obťahy. Musel som pracovať rýchlo – bol som spojkou medzi strojovými a ručnými sadzačmi. Boli medzi nimi aj výborní hokejisti, Fako, Olša, ktorých som chodil povzbudzovať aj ako hokejový fanúšik a v tlačiarni ma zas oni povzbudzovali – „Feldek, pres!“ – aby som stíhal.

V tlačiarni ste robili pri novinách?

Áno. Obťahy z presu som nosil do korektorne – a tak som si raz cestou z mokrého obťahu prečítal aj negatívnu „predrecenziu“ na svoju knihu. Napísal ju do týždenníka Predvoj pracovník ÚV KSS Hronský“ – prirodzene, bol to pseudonym  – a predrecenziou ju nazývam preto, lebo vyšla skôr ako recenzovaná kniha. Kniha po nej už nevyšla.

Narodili ste sa v rovnaký deň ako John Lennon, vaše básne sú veľmi spevné, rytmické, je v nich veľa melodiky. Ako je možné, že ste sa nestali niekomu dvorným textárom?

Bolo to dané aj Trnavskou skupinou, človek si nemohol dovoliť ísť do žánru, ktorý moji básnickí kolegovia považovali za poklesnutý. Je však pravda, že sedem rokov som chodil do hudobnej školy, aj keď na klavíri hrať neviem. Ale nič nie je zbytočné, čo človek v živote robí, lebo v určitej chvíli sa naraz ukáže, že je to užitočné. Keď som prišiel v roku 1961 z Oravy späť do Bratislavy spolu so ženou, ktorú som si tam našiel, povedal som si, že sa už nikde nezamestnám, aby ma nemali už odkiaľ vyhodiť, a celé šesťdesiate roky som prežil na voľnej nohe vďaka hudbe, na ktorú som vôbec nemal talent.

V akom zmysle?

Mal som priateľa Dalibora Hegera, prvého manžela Hany Hegerovej, ktorý pôsobil kedysi aj v Žiline, odkiaľ pochádzam a kde Hana Hegerová tiež hrávala divadlo ešte ako Čelková alebo Farkašová, no celá Žilina ju volala Carmen. V Bratislave sme bývali v podnájme na Vysokej ulici 32 (ten dom už nestojí, zbúrali ho a postavili tam hotel) a Dalibor Heger, ktorý vtedy už pôsobil na Novej scéne ako dramaturg, býval o dva domy ďalej. V tom podnájme sme mali len takú malú izbičku dvakrát tri metre, kde moja – vtedy ešte len budúca – žena bývala načierno. Vždy, keď sa jej matka blížila z Oravy ju skontrolovať, musel som ju sťahovať na internát Suvorák. Nuž a vďaka tomu susedovi Dalovi Hegerovi, ktorý sa práve vtedy zaslúžil o uvádzanie amerických a anglických muzikálov na slovenskú scénu, som aj ja ako ich externý prekladateľ mohol celé šesťdesiate roky žiť na voľnej nohe. Kiss Me Kate, My Fair Lady, West Side Story či Grék Zorba sa mi postarali o živobytie.

Prekladali ste zvučných básnikov aj svetových dramatikov ako Shakespeare. Ku ktorému z nich máte dnes najbližšie?

Tá prekladateľská činnosť je bohatá z  celkom prozaickej príčiny: celý život sa živím prácou. Keďže nie som jazykový fenomén, venoval som sa vždy len určitému druhu prekladu – básnikom, kde bolo hlavnou úlohou preložiť ich básnické majstrovstvo. Univerzálom podobným ako ja. Dalo by sa povedať, že kolegom. Až na to, že oni boli páni a ja ich sluha. Ján Kostra hovorieval: Neprekladaj, nebudeš prekladaný. Ale môže si našinec dovoliť taký luxus? Sú iste aj Slováci, čo majú sluhov, no bežnejšie je, že Slovák slúži nejakému pánovi. Za pánov, v službách ktorých som sa osobitne dobre cítil, považujem Shakespeara, Rostanda, Apollinaira, Chajjáma, Majakovského, Jesenina, Puškina, Goetheho, Heineho, Morgensterna, Nezvala, Edwarda Leara, Henrica van Veldekeho.

Aj vy máte v literatúre istým spôsobom výsadné postavenie, mohli ste veľa tvoriť, písať, venovať sa množstvu žánrov. Vnímate to ako náhodu, predurčenosť alebo ste pracant?

Nemám pocit, že by som vytvoril nejaké mohutné dielo. Mohutné dielo vytvoril Hviezdoslav alebo Kukučín. U mňa prevládal skôr pocit, že keď človek niečo poriadne napíše, potom má nadlho od písania pokoj. Dostane to zo seba a potom je pauza. Pauzy som vypĺňal prekladaním a inou literárnou činnosťou. Píšem fejtóny, napísal som knihu Ťahák z dejín slovenskej literatúry. Napokon, veď som vyštudoval slovenčinu, stále som v službách slovenskej literatúry. Zdôrazňujem slovenskej, nie svetovej.

Čím vás očarila?

Čím som bol starší, o to väčší úžas vo mne vyvolávala napríklad Bottova báseň Smrť Jánošíkova, najmä pri porovnaní s baladami, ktoré som prekladal. Vezmime si Bürgerovu baladu Lenora. Kde tam človek nájde metaforu? To aby ju hľadal lupou. Erbenove balady – úžasné, ale koľko je tam metafor? A v Bottovi sa nádherné básnické metafory valia prúdom. Veď to nemá páru nikde v Európe! A my skromní Slováci to ani netušíme a myslíme si, že naša literatúra nie je porovnateľná so svetovou.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start