All Creatures Great And Small

Copyright © The James Herriot Partnership, 1972

Translation © Eva Marxová, 1978, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN EPUB 978-80-7565-819-7

První část

První kapitola

Tak tedy o tomhle v knihách žádná řeč nebyla, přemítal jsem, když přifičela zejícím otvorem vrat přeprška sněhu a usadila se mi na nahých zádech.

Ležel jsem na břiše na kameny vydlážděné podlaze, v kaluži nepopsatelného bahna, s paží až po rameno vnořenou do vzpínající se krávy a chodidly jsem šátral po zemi, abych se alespoň palcem u nohy zachytil za nějaký balvan. Byl jsem do pasu nahý a po těle se mi mísil sníh se špínou a zaschlou krví. Neviděl jsem vůbec nic kromě půloblouku mihotavého světla začouzené petrolejové lampy, kterou nade mnou držel hospodář.

Nikoliv, v knihách nestálo nic o tom, jak lovíte v šerých stínech porodní provazce a nářadí, nic o tom, jak se snažíte zachovat čistotu pomocí žejdlíku vlažné vody, nic o kamenech zarývajících se do prsou. Ani slůvko o pomalém znecitlivění rukou, nic o plíživém ochrnutí svalů, když se prsty pokoušíte potlačit mocné stahy krávy usilující o to, aby vás vypudila.

Nikde nebyla zmínka o postupném ubývání vašich sil a o vyčerpání, o pocitu marnosti a o vzdáleně se ozývajícím hlásku panického děsu.

V duchu jsem si znovu připomněl ten obrázek z učebnice porodnictví: kráva stojí uprostřed zářivě čisté podlahy, zatímco uhlazený a vyfešákovaný veterinář v neposkvrněném porodnickém plášti má paži jen tak hluboko, aby to nevypadalo neslušně. Je klidný, dobře naladěný a usmívá se, hospodář a jeho pomocníci se také usmívají a usmívá se i kráva. Po špíně nebo krvi a potu ani stopy.

Ten na tom obrázku právě dojedl dobrý oběd a přesunul se do vedlejší budovy, aby si trošku zatelil, jen tak pro radost a z čisté lásky k věci, něco na způsob moučníku. Nevyhrabal se drkotaje zuby ve dvě ráno z postele a nedrncal po víc než osmnácti kilometrech zmrzlého sněhu, necivěl ospale vpřed, dokud se v kuželi reflektorů neobjevila samota farmy. Nešplhal skoro kilometr po příkrém svahu ke stodole, jíž chyběla vrata a kde ležela jeho pacientka.

Pokusil jsem se vevrtat o dva centimetry hlouběji do krávy. Hlava telete byla vzadu a já jsem s bolestí a námahou špičkami prstů sunul smyčku tenkého provazu k dolní čelisti novorozeněte. Celou tu dobu jsem měl ruku uskřípnutou mezi teletem a kostěnou pánví. Při každém vzepětí krávy bylo uskřípnutí téměř k nesnesení, pak povolilo a já jsem posunul provaz o další dva centimetry. Uvažoval jsem, jak dlouho to ještě dokážu vydržet. Jestli brzy nechytím čelist do smyčky, nepodaří se mi tele vytáhnout. Zasténal jsem, stiskl zuby a znovu jsem sáhl co nejdále kupředu.

Přifičela další závěj sněhu a skoro jsem slyšel, jak mi vločky syčí a prskají na zpocených zádech. Pot se mi perlil i na čele, a jak jsem postrkoval provaz, stékal mi čůrkem do očí.

Při těžkém porodu telete se vždycky dostaví chvíle, kdy člověk začne pochybovat, že by vůbec mohl v té bitvě zvítězit. Do tohoto stadia jsem teď dospěl.

Hlavou mi začala přebíhat prohlášení: „Možná že by bylo rozumnější tuhle krávu zabít. Má tak malou a úzkou pánev, že si nedokážu představit, jak by tele mohlo projít.“ Nebo: „Je to pěkný, tučný kousek, pěkná hromada hověziny, nemyslíte, že by bylo výhodnější, kdybyste poslal pro řezníka?“ Anebo: „Tohle je mimořádně těžký případ. Když je kráva dost široká, otočí se hlava docela lehce, ale tady je to vyloučeno.“ Mohl jsem ovšem dostat tele ven embryotomií – přetáhnout mu kolem krku drát a odříznout hlavu. Spousta podobných případů končila na podlaze poseté hlavami, údy a hromadou střev. Mnoho tlustých knih se věnovalo nespočetným způsobům, jak rozřezat tele.

Nic z toho se ale tady nehodilo, protože tohle tele bylo živé. Když jsem se natáhl, jak jsem jen mohl nejdál, dostal jsem se prstem až k tlamičce a překvapil mě pohybující se jazýček malého tvorečka. Nečekal jsem to, protože telata v této poloze bývají obvykle mrtvá, uškrcená příkrým ohnutím krku a tlakem silných stahů matčina lůna. Ale moje telátko si zachovalo jiskřičku života, a jestli se dostane na světlo boží, nezbytně musí být vcelku.

Přešel jsem k velkému kbelíku vody, teď už vystydlé a zakrvavělé, a mlčky jsem si namydlil paže. Pak jsem se znovu položil a kameny zarývající se mi do prsou se mi zdály tvrdé jako nikdy předtím. Zavrtal jsem se palci u nohou mezi balvany, setřásl jsem pot z očí a ruku, která mi připadala spíš jako kus špagety, jsem posté zasunul do krávy. Suché nohy telátka škrábaly kůži jako smirkový papír. Prohmatával jsem se dál k ohybu krku a k uchu a pak s vysilující námahou podle tlamy ke spodní čelisti, která se mi stala kýženým a nejvyšším životním cílem a metou.

Bylo k nevíře, že jsem tohle dělal už skoro celé dvě hodiny – síly mi ubývaly a já jsem zápolil, abych nastrčil malou smyčku na spodní čelist telátka. Vyzkoušel jsem už všechno možné – odtahoval jsem teleti nohu, jemně jsem tlačil tupým háčkem na oční důlek, ale znovu jsem se pak vrátil ke smyčce.

Už od samého začátku to bylo uhozené. Majitel hospodářství, pan Dinsdale, byl smutný, zamlklý dlouhán, který utrousil tu a tam nějaké slůvko a vypadal, že neustále očekává jen to nejhorší. Měl s sebou vyčouhlého, smutného, zamlklého syna a oba přihlíželi mému úsilí se vzrůstajícími pochybnostmi a chmurami.

Ale vůbec ze všeho nejhorší byl strýček. Když jsem poprvé vkročil do stodoly na příkré stráni, s překvapením jsem zjistil, že se na otepi slámy pohodlně usadil drobný stařík v klobouku tvaru vdolku. Cpal si fajfku a zcela zjevně se těšil na dobrou zábavu.

„Tak tedy, mladíku,“ zvolal s nosovým zahuhňáním typickým pro západní Riding. „Já sem Dinsdalův bratr. Moje hospodářství je v Listondalu.“

Položil jsem zdravotnickou brašnu a přikývl jsem. „Těší mě. Herriot.“

Stařík si mě prohlížel ostřížím zrakem. „Muj veterinář je Broomfield. Počítám, že jste vo něm zaslech – zná ho kdekdo, to je jistá věc. Ohromnej člověk, pan doktor Broomfield, kór na telení. Víte, že nepamatuju, že by se mu něco nepovedlo?“

Dokázal jsem se lehce usmát. Kdykoli jindy by mi jistě působilo radost poslechnout si, jakého mám zdatného kolegu, ale tak nějak ne zrovna teď. Teď ne. Po pravdě řečeno ta slova jako by v mých útrobách rozezvučela malinký a smutně klinkající zvoneček.

„Ne, lituji, ale neznám pana Broomfielda,“ odpověděl jsem svlékaje sako a pak jsem si s mírným zaváháním přetáhl přes hlavu košili. „Víte, nejsem tady v kraji dlouho.“

Strýček byl bez sebe. „Vy ho neznáte! Tak to mušíte bejt jedinej, co ho nezná. V Listondalu si ho děsně považujou, to vám povídám.“ Upadl do šokovaného mlčení a přiložil zápalku k dýmce. Pak střelil okem po mém obnaženém torzu, na němž naskákaly krupičky husí kůže. „Pan Broomfield ze sebe strhne šaty jedna dvě – jako boxer. Takový svaly sem v životě na člověku neviděl.“

Padla na mne náhlá umrtvující slabost. Nohy jsem měl najednou jako z olova a připadal jsem si k ničemu. Když jsem si začal rozkládat provazy a nářadí na čistý ručník, promluvil stařík znovu.

„A kdypak ste vlastně vyšel ze škol, jestli se můžu voptat?“

„Ale už asi před sedmi měsíci.“

„Sedum měsíců!“ Strýček se nevěřícně usmál, udusal tabák v dýmce a vyfoukl mrak smrdutého modrého čmoudu. „Jo, nic není tak cennýho jako zkušenost, to je moje řeč. Pan Broomfield pro mě dělá už víc než deset let a rozumí svýmu řemeslu. Kdepak učení z knih, to nestačí. Zkušenost, já sem pro zkušenost!“

Nasypal jsem do kbelíku špetku dezinfekce a pečlivě jsem si promydlil ruce. Zaklekl jsem vedle krávy.

„Pan Broomfield si dycky natře ruce takovým zvláštním mazadlem,“ bafal strýček spokojeně z fajfky. „Když se člověk jenom mydlí a meje, může se prej krávě zapálit vnitřek – to povídal.“

Vyšetřil jsem krávu. Všichni veterináři znají napětí chvíle, kdy vloží poprvé paži do krávy. V několika vteřinách budu vědět, jestli si za patnáct minut sako znovu obleču nebo jestli mě čekají dlouhé a namáhavé hodiny těžké práce.

Tentokrát mi štěstí nepřálo. Byl to moc ošklivý porod. Obrácená hlava a vůbec žádný prostor. Vypadalo to spíš na špatně vyvinutou jalovici než na krávu, která se měla telit už podruhé. A byla suchá jako troud – plodová voda musila odejít už před několika hodinami. Pásla se na horních pastvinách a přišlo to na ni o týden dřív, proto ji museli dopravit do téhle napůl spadlé stodoly. V každém případě bude trvat hodně dlouho, než zase spatřím svoji postel.

„Tak copak ste našel, mladíku?“ Strýčkův pronikavý hlas rozetnul ticho. „Je to vobrácená hlava, že jo? To vám nedá žádnou velkou práci. Viděl jsem, jak to s nima dělá pan Broomfield – úplně to tele votočí a vyndá ho zadníma nohama napřed.“

Tenhle nesmysl jsem už slyšel. Krátká doba mé praxe mě poučila, že všichni hospodáři jsou odborníci na dobytek svých sousedů nebo vůbec jiných hospodářů. Když nastaly obtíže u jejich vlastních zvířat, spěchali zavolat veterináře, ale co se týkalo sousedova dobytka, bývali suverénně sebejistí, vševědoucí a překypovali užitečnými radami. A další jev, který jsem pozoroval, byl, že jejich rady bývaly obvykle víc respektovány než názor veterináře. Jako například teď. Strýček byl zřejmě uznáván jako mudřec a Dinsdalovi naslouchali s úctou všemu, co říkal.

„Taky se to dá udělat tak,“ pokračoval strýček, „že se sežene pár silnejch chlapů s provazama a vytáhnou to se všim všudy, i s tou hlavou vzadu.“

Protápával jsem se kupředu a zalapal po dechu. „Obávám se, že je úplně nemožné otočit tele v tak malém prostoru, a kdyby se vytáhlo bez obrácení hlavy, určitě by roztrhlo pánev matky.“

Dinsdalovi přimhouřili oči. Jasně si mysleli, že tváří v tvář převaze strýčkových vědomostí kličkuji a vytáčím se.

A teď, po dvou hodinách, byla porážka přímo za dveřmi. Byl jsem skoro umlácený. Převaloval jsem se a plazil po hnusných balvanech, Dinsdalovi mě pozorovali se zachmuřeným mlčením a strýček neutuchal v přívalu komentářů. Strýček, jehož zdravě růžová tvář svítila potěšením a jehož malá očička jiskřila, nezažil už léta letoucí takovou noc plnou štěstí. Stokrát se mu vyplatilo, že se tak dlouho trmácel do kopce. Nic to neubralo na jeho vitalitě a vychutnával každou vteřinku.

Když jsem tam tak ležel s očima zavřenýma, obličej ztuhlý špínou, ústa otevřená, uchopil strýček fajfku do ruky a vyklonil se ze své otýpky slámy: „Tak už ste to asi prošvih!“ pravil s hlubokým zadostiučiněním. „Ještě sem neviděl, že by to prošvih pan Broomfield, ale ten má samosebou velký zkušenosti. A ještě k tomu má sílu, opravdickou sílu. To je člověk, kerýho neutaháte.“

Zalila mě vlna vzteku jako doušek silné kořalky. Namístě by samozřejmě bylo, abych vstal, vychrstl kbelík krvavé vody strýčkovi na hlavu, seběhl dolů z kopce a odjel. Odejel pryč odtud, pryč z Yorkshiru, pryč od strýčka, od Dinsdalů, pryč od téhle krávy.

Místo toho jsem stiskl zuby, napnul nohy, zatlačil vším, co jsem měl, a se vzrušenou nedůvěrou jsem ucítil, že má smyčka přejela přes drobné řezáčky do tlamy telátka. Šeptal jsem si modlitbičku, opatrně jsem levou rukou zatáhl za tenký provázek a cítil jsem, jak se uzel na smyčce utáhl. Chytil jsem spodní čelist.

Konečně jsem mohl začít něco dělat. „Teď podržte tenhle provaz, pane Dinsdale, a mírně za něj táhněte. Já budu telátko otáčet, a když budete pořád táhnout, měla by se hlava obrátit.“

„A co dyž ten provaz vyklouzne?“ tázal se strýček s nadějí v hlase.

Neodpověděl jsem. Položil jsem ruku na ramínko telete, abych je tlačil proti stahům krávy. Cítil jsem, jak se mi drobné tělíčko vzdaluje. „Teď táhněte stejnoměrně, pane Dinsdale, necukejte za provaz.“ A sám k sobě: „Panebože, ať nevyklouzne.“

Hlava se obracela. Cítil jsem, jak se mi po paži sune krk, pak se mého lokte dotklo ucho. Pustil jsem rameno a chytil jsem malý mulec. Rukou jsem odtahoval zuby od poševní stěny a vedl jsem hlavu, aby konečně spočívala tam, kde měla, na předních nohách.

Rychle jsem rozšířil smyčku a přetáhl jsem ji až za uši. „Teď tahejte za hlavu, podle stahů.“

„Ne, teď byste měli táhnout za nohy,“ ječel strýček.

„Tahejte tím zatraceným provazem za hlavu!“ zařval jsem z plných plic, a když uražený strýček zacouval zpátky na svou otep, bylo mi hned líp.

Vytáhli jsme hlavu a ostatní tělo pak následovalo snadno. Malé zvířátko leželo bez hnutí na dláždění, oči skleněné a nevidoucí, jazyk modrý a ošklivě naběhlý.

„Bude to mrtvý. Aby nebylo!“ zabručel strýček, znovu útočný a bojechtivý.

Vyčistil jsem tlamu od hlenů, zhluboka dýchl telátku do krku a začal s umělým dýcháním. Několikrát jsem stiskl žebra a telátko heklo a zamžikalo víčky. Pak začalo nadechovat a jedna nožka sebou cukla.

Strýček smekl klobouk a na znamení nevíry se poškrábal na hlavě. „Pánové, je to živý. Byl bych myslel s určitostí, že bude po něm, dyž ste se s tím tak dlouho hrabal.“ Jeho oheň silně ochabl a z úst mu visela vyhaslá fajfka.

„Vím, co tenhle chlapík potřebuje,“ řekl jsem. Uchopil jsem telátko za přední nožky a přitáhl jsem ho k matčině hlavě. Kráva ležela natažená na boku, s hlavou unaveně spočívající na kamenité podlaze. Hrudník se jí zdvíhal, oči měla skoro zavřené – vypadala, že vůbec není schopna se o cokoli zajímat. Pak ucítila na tváři tělo telátka a nastala proměna. Oči se jí rozšířily a čenich začal udýchaně propátrávat nový předmět. Její zájem vzrůstal každým nadechnutím. S námahou se vzpřímila na prsa, očichávala a postrkávala telátko a zhluboka funěla. A pak ho začala metodicky olizovat. Příroda se postarala o dokonale uklidňující masáž. Stvořeníčko vyklenulo záda do oblouku, když mu drsný jazyk hřebelcoval kůži. Za minutu třáslo hlavou a snažilo se vstát.

Široce jsem se usmál. Tenhle kousek jsem měl nejradši. Tenhle malý zázrak. Připadalo mi, že to je něco, co mi nikdy nemůže zevšednět, ať bych to viděl sebečastěji. Shrabal jsem ze sebe tolik špíny a zaschlé krve, kolik jsem jen mohl, ale většina toho byla přilepená k pokožce a nepovolila, ani když jsem ji seškraboval nehty. Musel jsem vydržet domů, až se dočkám horké vody ve vaně.

Navlékal jsem si košili přes hlavu a bylo mi, jako by mě zmlátili tlustou holí. Bolel mě každičký sval. V ústech mi vyschlo, rty jsem měl skoro slepené.

Klátivým krokem se ke mně přiblížila dlouhá smutná postava. „A co takle trochu pití?“ zeptal se pan Dinsdal.

Cítil jsem, jak mi ušmouraný obličej praská v nevěřícím úsměvu. Před očima se mi zavlnil obraz horkého čaje zarámovaného do whisky. „To je od vás velmi milé, pane Dinsdale, hrozně rád bych se něčeho napil. Byly to tvrdé dvě hodiny.“

„Depak,“ zahleděl se na mne tvrdým zrakem pan Dinsdal, „myslel jsem pro krávu.“

Začal jsem blekotat: „Ale ano, samozřejmě, jistě, rozhodně jí dejte napít.“

Posbíral jsem své nádobíčko a vyklopýtal ze stodoly. Vřesoviště bylo ještě ponořeno do tmy a po sněhu fičel řezavý vítr a štípal mě do očí. Když jsem se trmácel dolů po svahu, dostihl mě naposled strýčkův hlas, pronikavý a neporažený.

„Pan Broomfield nejni pro to, aby kráva po teleti pila. Povídal, že jí to zastudí žaludek.“

Druhá kapitola

V roztřeseném malém autobuse bylo horko a já jsem seděl na nesprávné straně, kam se opíralo do oken červencové slunce. Nepohodlně jsem se vrtěl ve svém svátečním obleku a prstem jsem uvolňoval těsný límec. Směšné oblečení v tomhle počasí, ale pár kilometrů odtud mě očekával můj případný zaměstnavatel a musel jsem udělat dojem.

Na téhle návštěvě moc záleželo. Ukončit vysokou školu jako kvalifikovaný veterinář znamenalo v roce 1937 zrovna tolik, jako dostat poukázku do fronty na podporu v nezaměstnanosti. Zemědělství bylo oslabené deseti léty, kdy je vláda zanedbávala, tažní koně, kteří byli hlavní oporou naší profese, rychle mizeli. Mládenci vyšli z fakult po pěti letech těžké dřiny a ocitli se tváří v tvář světu zcela lhostejnému k jejich nadšení a překypujícím vědomostem. Nemohla se jim předpovědět jiná než neveselá budoucnost. V Recordu se každý týden objevila dvě až tři volná místa a na každé připadalo průměrně osmdesát zájemců.

Nevěřil jsem vlastním očím, když přišel ten dopis z Darrowby v Yorkshire Dales. Pan Siegfried Farnon, MVDr., by se se mnou rád setkal v pátek odpoledne. Měl jsem přijet na čaj, a kdybychom si navzájem vyhovovali, mohl jsem zůstat jako asistent. Nevěřícně jsem se chopil téhle životní směrovky. Tolik mých přátel, kteří vyšli ze školy se mnou, bylo bez zaměstnání nebo pracovali v obchodech nebo jako dělníci v loděnicích, a já už se vzdal naděje, že by mě čekala jiná budoucnost.

Řidič znovu zprudka přehodil rychlost, protože jsme projížděli další ostrou zatáčkou. Posledních asi pětadvacet kilometrů jsme jeli pořád do kopce a blížili jsme se ke vzdáleně se vzdouvajícímu moři Pennin. Nikdy předtím jsem v Yorkshiru nebyl, ale jeho jméno ve mně vždycky vyvolávalo představu krajiny těžkopádné a neromantické jako pudink stejného jména. Očekával jsem solidnost, jednotvárnost a naprostý nedostatek šarmu. Ale když se autobusek prosténával výš a výš, začal jsem pochybovat a měnit své názory. Nejasné obrysy vysočiny se ztvarovaly do vysokých, travnatých kopců a širokých údolí, na jejichž úpatí se vinuly říčky, obtáčející se kolem stromů. Důstojná stavení z šedého kamene se rozprostírala na ostrůvcích obhospodařované půdy, která odtlačila jasně zelené výběžky nahoru do kopců, do tmavé záplavy vřesu převislého ze samých vrcholků hor.

Plůtky a křovím obrostlé meze ustoupily suchým kamenným zídkám. Zídky lemovaly cesty, ohraničovaly pole a šplhaly po stráních kolem nás, jako by jim nikde nebylo konce. Byly všude, odvíjely se v dlouhých kilometrech a vytvářely vzorkovnici směřující nahoru na zelené vysočiny.

Čím víc jsem se blížil cíli své cesty, tím vtíravěji se mi připomínaly úděsné příběhy, přinášené do školy spolužáky – veterány zakalenými a zatrpklými několika měsíci praxe. Podle nich byli asistenti jen ošlapky bláta pod nohama krutých a nemilosrdných šéfů, mučících je hladem a udolávajících je až k smrti vyčerpávající prací. David Stevens si zapaloval třesoucí se rukou cigaretu: „Neměl jsem volno ani jedinou noc, ani jediný půlden. Donutil mě, abych mu myl vůz, ryl zahradu, sekal trávu, obstarával velké nákupy. Ale když mi poručil, abych vymetl komín, dal jsem výpověď.“ Nebo Vilda Johnstone: „První, co na mě připadlo, bylo zavést žaludeční sondu koni. Místo do jícnu jsem ji strčil do průdušnice. Párkrát jsem rychle zapumpoval a kůň šel k zemi – to vám byla děsná rána – a bylo po něm. A z toho mám tyhle šediny.“ Nebo ten horor, co se povídal o Fredu Pringlovi.

Fred trokaroval nadmutou krávu a farmář byl tak nadšený plynem syčivě unikajícím z podbřišku, že Freda to nadšení strhlo a přiložil k vývodu svůj zapalovač. Plamenný jazyk, který vyletěl, přeskočil na žoky slámy a vypálil chlévy do základů. Fred si hned poté našel zaměstnání v zámoří – na Leewardských ostrovech, nemýlím–li se.

Tohle ale ksakru určitě není pravda. Proklínal jsem svou horečnatou představivost a snažil jsem se neposlouchat pekelný praskot a řvaní dobytka, který odváděli do bezpečí. Ne, tak strašné to nemohlo být… Otíral jsem si zpocené dlaně o kolena a pokoušel jsem se soustředit myšlenky na člověka, za nímž jsem jel a se kterým jsem se měl setkat.

Siegfried Farnon. Nezvyklé jméno pro veterináře v yorkshirských údolích. Asi nějaký Němec, který tu studoval a pak se rozhodl, že si zařídí ordinaci. A tenkrát na začátku to asi taky nebyl žádný Farnon. Pravděpodobně Farrenen. Ano. Siegfried Farrenen. Začínal nabývat podoby: malý, zavalitý, takový baculínek s veselýma očima a bublavým smíchem. Ale současně mě trápil neodbytný obraz neohrabaného Teutona se studenýma očima a vlasy ostříhanými na ježka, protože tato druhá postava lépe ladila s všeobecně přijímanou představou šéfa ordinace.

Uvědomil jsem si, že autobus drkotá úzkou ulicí, která ústila na náměstí, a tam jsme zastavili. Nad výkladní skříní skrovného hokynářství jsem četl „Darrowby – družstevní společnost“. Byli jsme u cíle.

Vystoupil jsem a zůstal stát vedle svého oprýskaného kufříku a rozhlížel jsem se. Něco tu bylo neobvyklého a nemohl jsem přijít na kloub tomu, v čem to vězelo. Pak jsem na to přišel. Bylo to – ticho. Ostatní cestující se rozptýlili, řidič vypnul motor a nikde nebylo slyšet ani hlásek a nic se nehýbalo. Jediná postřehnutelná známka života byla skupinka staříků sedících uprostřed náměstí kolem městské věže s hodinami, ale i ti mohli být vytesáni z kamene.

Průvodcovské knihy nevěnovaly Darrowby příliš mnoho místa, ale pokud o něm byla zmínka, popisovaly je jako malé, šedavé městečko na říčce Darrow. Údajně se vyznačovalo náměstím s kamenným dlážděním a kromě dvou starých mostů ničím příliš zajímavým. Ale když se člověk na městečko podíval, bylo kouzelně položené na řece plné oblázků, s domky nalepenými do hustých hroznů, nepravidelně rozesetých po nižších stráních Herne Fellu. Z celého Darrowby, ze všech ulic i ze všech oken domků jste viděli Fell zdvíhající svůj klidný zelený masív víc než šest metrů nad změť střech.

Ve vzduchu byla průzračnost, jakási jasná zářivost, uvědomění si prostoru a lehkost, která ve mně vyvolávala pocit, že jsem cestou po těch dvaatřiceti kilometrech něco odhodil. Jako by se ze mne už byla sloupla zátěž městské špíny a kouře.

Trengatská ulice byla tichá ulice vedoucí z náměstí a poprvé jsem spatřil Skeldale House. Věděl jsem, že jsem na správné adrese, ještě dřív, než jsem se přiblížil natolik, abych přečetl na staromódní mosazné jmenovce, visící trochu nakřivo na želené mříži, „S. Farnon, MVDr.“. Poznal jsem dům podle břečťanu, který se neuspořádaně pnul po hlaďounkých cihlách až k nejvyšším oknům. Tak to vysvětloval dopis: jediný dům s břečťanem. A tady bych mohl najít své první pracoviště jako veterinář.

Když jsem teď stál přímo na zápraží, nedostávalo se mi dechu, jako bych byl utíkal. Tady bych se poznal a prověřil – kdybych tu našel práci. Tolik věcí musí člověk dokázat sám sobě.

Líbil se mi ten starý dům. Byl postaven v georgiánském stylu s pěknými, bíle nalakovanými domovními dveřmi. Okna byla také bílá – v přízemí a v prvním poschodí široká a půvabná, a malá čtvercová vysoko nahoře v mansardově klopené střeše. Lak byl oprýskaný a omítka mezi cihlami se vydrolila, ale nic nemohlo porušit styl a eleganci celé stavby. Před domem nebyla zahrádka a od ulice ho oddělovala jen o nějaký metr předsunutá kovová mříž.

Zazvonil jsem na zvonek a ve vteřině se odpolední klid rozrušil vzdáleným štěkotem, jako by se rozeřvala celá smečka vlků. Horní polovina dveří byla skleněná, a když jsem nahlédl dovnitř, vylila se zpoza rohu dlouhé chodby lavina psů a se zuřivým ječením se vrhla na dveře. Kdybych nebyl zvyklý na zvířata, byl bych se otočil a prchal, co by mi nohy stačily. Takto jsem pouze mírně poodstoupil a pozoroval jsem psy, kteří vyskakovali po jednom či po dvou a ukazovali hlavy s planoucíma očima a uslintanými tlamami. Za nějakou chvilku jsem je dokázal rozeznat a roztřídit a uvědomil jsem si, že můj první hrubý odhad – že jich bude kolem čtrnácti – byl přehnaný. Ve skutečnosti jich bylo pět. Obrovský béžový greyhound, který se objevoval nejčastěji, protože nemusel skákat do takové výšky jako ostatní. Kokršpaněl, skotský teriér, malý chrt a drobný jezevčík s kraťounkýma nohama. Toho bylo vidět jen málokdy, protože pro něj bylo sklo příliš vysoko, ale když se mu to podařilo, štěkal ještě zuřivěji než ti ostatní – dokud zase nezmizel.

Uvažoval jsem, že zazvoním znovu, když jsem v chodbě spatřil mohutnou paní. Zabručela jediné slůvko a hluk ustal jako pod dotekem kouzelné hůlky. Když otevřela dveře, lísala se jí celá ta zuřící smečka lichotivě kolem nohou, psi k ní oddaně vzhlíželi, takže jim bylo vidět jen bělmo očí, a vrtěli zataženými ocásky. Tak servilní chásku jsem ještě neviděl.

„Dobré odpoledne,“ usmál jsem se svým nejhezčím úsměvem. „Jsem Herriot.“

V otevřených dveřích vypadala ta paní ještě větší. Bylo jí kolem šedesáti, ale vlasy, hladce stažené z čela, se černaly jako uhel a jen vzácně se v nich objevil šedý proužek. Přikývla a hleděla na mě vážně a laskavě, ale zdálo se, že čeká na další vysvětlení. Jméno jí zcela očividně neříkalo vůbec nic.

„Pan Farnon mě očekává. Psal mi, abych dnes přijel.“

„Pan Herriot?“ pravila zamyšleně. „Ordinujeme od šesti do sedmi – jestli sem chcete přivést pejska.“

„Ne, ne,“ vytrval jsem ve svém úsměvu. „Žádám tu o místo asistenta. Pan Farnon mě pozval na čaj.“

„Asistenta? Ale to je milé.“ Rysy obličeje poněkud zvlídněly. „Jmenuji se Hallová. Jsem hospodyně pana Farnona. Pan Farnon je totiž starý mládenec. Vůbec mi o vás nic neřekl, ale to nevadí, pojďte dál, uvařím trochu čaje. Pan Farnon by tu měl být každou chvíli.“

Kráčel jsem za ní mezi čistě obílenými stěnami a moje podrážky klapaly po dlaždicích. Na konci jsme zabočili doprava do jiné chodby a zrovna jsem začínal uvažovat, kam až se vlastně ten dům rozprostírá, když jsem byl uveden do pokoje zalitého sluncem.

Byla to místnost ve starém vznešeném stylu, prostorná, s vysokým stropem, mohutným krbem, po stranách s obloukovitými výklenky. Celou jednu stěnu tvořilo francouzské okno otevírající se do dlouhé zahrady obehnané vysokou zdí. Zahlédl jsem nepříliš upravený trávník, skalku a spoustu ovocných stromů. Veliký záhon pivoněk zářil v horkém slunci a docela vzadu ve větvích vysokých topolů krákaly vrány. A nad námi a za námi se rýsovaly zelené kopce s příkrými úbočími.

Na vyšlapaném koberci stál docela obyčejný nábytek, na stěnách visely reprodukce loveckých výjevů a všude se válely knihy, některé na přihrádkách ve výklencích, ale většinou na hromadách na zemi v koutech místnosti. Na čelném místě krbové římsy stál starý cínový džbán. Byl to velmi zajímavý džbán. Byl přecpaný šeky a bankovkami, které z něho vytékaly a přepadaly dolů na krb. Užasle jsem tento jev studoval, když vešla paní Hallová a přinášela podnos s čajem.

„Pan Farnon odejel zřejmě za pacientem,“ pravil jsem.

„Ne, jel do Brawtonu navštívit maminku. Vlastně ani nevím, kdy se vrátí.“ Odešla a přenechala mě čaji.

Psi se mírumilovně rozmístili po pokoji a kromě krátké výměny názorů mezi skotským teriérem a kokršpanělem, kdo z nich zaujme místo v hlubokém křesle, nebyla patrná ani stopa po předchozím násilnictví. Leželi, dívali se na mě s přívětivou znuděností a bojovali předem ztracenou bitvu s ospalostí. Brzy klesla i ta poslední klimbající hlava a v místnosti se rozléhal sbor hlubokého oddechování.

Mně se však nedařilo uklidnit se a odpočívat. Přepadl mě pocit zklamání a skleslosti. Horečnatě jsem se připravoval na rozhodující setkání – a teď jako bych ztratil půdu pod nohama. Proč by si měl někdo napsat o asistenta, domluvit si s ním schůzku, a pak odjet na návštěvu k mamince? A další věc – kdyby mě přijal, musel bych bydlet v tomhle domě, ale hospodyně nevěděla nic, nedostala žádný příkaz, aby pro mě přichystala pokoj. Dokonce o mně nikdy ani nezaslechla.

Moje meditace přerušilo zařinčení zvonku a psi zaječeli a vyletěli do vzduchu, jako by do nich vjel elektrický náboj, a v jednolité hmotě proletěli dveřmi. Byl bych si přál, aby nebrali své povinnosti tak vážně. Po paní Hallové jako by se zem slehla, a tak jsem se odebral k domovním dveřím, kde se psi zcela oddávali svému siláctví.

„Ticho!“ zařval jsem a rámus ztichl, jako bys vypnul knoflík. Všech pět psů se mi ubožácky lísalo kolem kotníků, málem lezli po kolenou. Nejefektnější byl velký greyhound, který stáhl tlamu a cenil zuby v omluvném úsměvu.

Otevřel jsem dveře a stál tváří v tvář kulatému, dychtivému obličeji. Jeho vlastník – tlusťounký človíček v gumovkách – se důvěřivě opíral o kovový plot.

„Dobrý den. Je pan Farnon doma?“

„Momentálně není, přál jste si něco?“

„Jo. Až se vrátí, vyřiďte mu, že Bertík Sharpů z Barrow Hills má krávu a ta kráva by potřebovala prošťouchnout.“

„Prošťouchnout?“

„Jo, jede jen na tři válce.“

„Na tři válce?“

„Jo. A dyž nic neuděláme, bude už nadosmrti zkažená, že jo?“

„Pravděpodobně ano.“

„Na zánět cecku není nikdo zvědavej!“

„Určitě ne.“

„Jo. Tak mu to vyřiďte. Zdravíčko.“

Zamyšleně jsem se vracel do pokoje. Vyvádělo mne značně z míry, že jsem vyslechl první anamnézu a nepochopil jsem z ní ani slovo.

Ještě jsem nedosedl, když se ozval zvonek znovu. Tentokráte jsem vyrazil strašlivé zaječení, které psy zmrazilo, ještě než dopadli po výskoku na zem. Pochopili, oč kráčí, a rozpačitě zase zalezli na svoje křesla.

Konec ukázky

Table of Contents

První část