Andrea Sedláčková

Moje pařížská revoluce

Ukážka z elektronickej knihy

© Andrea Sedláčková, 2014

© PROSTOR, 2014

Cover photo © Jirka Jansch, 1990

ISBN 978-80-7260-306-0

Mým rodičům Janě a Dušanovi

za jejich lásku a velkorysost

a mým dětem Anně a Karlovi

perspektivně za totéž

Umřel Prokop

Na hřbitově Père-Lachaise jsem se naposledy procházela jako turista před více než dvaceti lety. Bloudila jsem mezi hrobkami známých, ale vlastně neznámých lidí a obdivovala se romantičnosti místa. To, že jsou mrtví, mi bylo lhostejné.

Jenže dnes má pohřeb Prokop.

Je krásný, ještě zimní únorový den, před krematoriem postávají Češi a také pár Francouzů. Někteří mají slzy v očích. Snažím se ovládat, ale moc dlouho to nejde. Vedle mě šeptá mladík druhému, že se do otevřené rakve nepodíval, nechtěl. Raději ani do místnosti s vystaveným Prokopem nejdu. Čekáme, až se smuteční síň vyprázdní po předcházející ceremonii. Vyměňujeme si místa s pozůstalými jiného nebožtíka, scházíme po schodech do místnosti, kde už zakryli Prokopovu rakev víkem. Hudba z reproduktoru, oblíbené písničky. Čeští kamarádi pronášejí několik projevů ve francouzštině s různě silným přízvukem. Vzpomínají na Prokopa Voskovce, chrabrého rytíře bez bázně, bonvivána, věčně veselého, velkorysého, vášnivého čtenáře, pijáka, kuřáka. Nepíšícího básníka, jak o sobě říkal. Sedím v druhé řadě mezi smutečními hosty, s kterými jsem u Prokopa v rue Saint-Maur tolikrát pila, zpívala, hádala se, smála.

Prokopa jsem poznala těsně po mé emigraci v září 1989 jako dobrého kumpána pařížských večírků, ale poprvé spolu dlouhé hodiny mluvíme až na konci října roku 89 při cestě autem do německého městečka Frankenu, kde probíhá setkání Čechoslováků v exilu. Prokop mi nabídl společnou jízdu z Paříže jeho omlácenou renaultkou. Na konferenci o budoucnosti východní Evropy se scházejí významní čeští intelektuálové, jsem očarovaná, že je mohu poslouchat. Taky se hlásím o slovo, a když ho konečně dostávám, zjišťuji, zkoprnělá studem, že jsem zapomněla, co jsem měla v plánu plnému sálu sdělit. Tak jen prohlašuji, že nejdůležitější pro naši zemi jsou svobodné volby a že to je ta jediná věc, co si mladí lidé v Čechách přejí. Tím se nedá nic zkazit.

Při cestě zpátky do Paříže, oči zaostřené na nekonečnou dálnici, se mi Prokop svěřuje šeptavým jemným hlasem. Mluví o svém „saltu mortale“ do řeky Sázavy před dvaceti lety, při němž si láme vaz, o zázračné operaci, kdy mu na místo obratle voperují kus holenní kosti. Prokop začíná cítit nohy a postupně i chodit. Jenže jeho žena Naďa neumí žít v normalizačních poměrech a s přivázaným kamenem na krku se vrhá do Vltavy. Naleznou ji až po třech měsících. Naďa vše promyslela, k tělu, které již není možné identifikovat, přivázala igelitovou tašku s občanským průkazem a vzkazem „Já už v téhle zemi žít nemůžu, ztrácím tu identitu“. Prokop mi vypráví, jak jeho nejlepší přítel, surrealistický básník Petr Král, žijící od roku 1968 v Paříži, za ním posílá svoji českou ženu Vlastu, která má už francouzské občanství, takže může bezproblémově překročit hranice. Prokop se do krásné Vlasty zamiluje, podepisuje Chartu a po nátlaku se rozhodne pro emigraci. Vlasta se rozvádí a bere si Prokopa. Prokop v Paříži studuje psychologii, chvíli pracuje v redakci exilového časopisu Svědectví, pak ale, aby vydělal peníze, nasedá na motorku jako poslíček, aby platil splátku na byt a zajistil důstojný život ženě a synovi. Každý den se tím zabíjí, jeho páteř těžce snáší permanentní shýbání.

Renaultka se blíží k Paříži. Prokop se mě vyptává, odkud vlastně znám kamarádku Alexandru, u které bydlím. Vyprávím mu, jak jsme se seznámily před třemi lety v Makarské vinárně na pražském Malostranském náměstí, kde jsem seděla nad vínem s kamarádkou Lucií. Je mi devatenáct let. Lucie se ten den ráno vrátila z Paříže, což byl úplný zázrak. Zázrak bylo, že tam jela i že se vrátila. Lucie mimo talentu vděčila za úžasnou cestu na Západ své kráse a neobyčejně vyvinutému poprsí. Což ale není kritika. Pamatuji si ten večer dobře – pijeme jugoslávské červené víno, Lucie rozhazuje rukama, popisuje, co všechno zažila. A je to jako z pohádky. Jakási třicetiletá černovláska od vedlejšího stolu nás fotografuje. Lucie prohlásí, že je to určitě Francouzka, že to pozná, a zve ji k nám ke stolu. Ukáže se, že Alexandra je Pařížanka, přijela dnes ráno stejným vlakem z Gare de l’Est jako Lucie, je také fotografka, a ještě navíc také slaví dnes večer narozeniny jako Lucie. Zůstává s námi sedět, připíjíme si.

V tuhle chvíli se mi život začíná stáčet úplně jinam, nenápadně, ale definitivně. Je to, jako by se osud rozžhavil jako vysoká šachtová věž, ale já si horka vůbec nevšímám, jiskry kolem mě lítají, ale nepřikládám tomu žádný význam.

Lucie s Alexandrou hovoří anglicky, a protože ničemu nerozumím, tak jen koukám a usmívám se. Náhle mi Lucie oznámí, že Alexandře nabídla, že může u mě bydlet, mám totiž svůj byt, a ještě ke všemu docela velký. Alexandra platí náklady svého pobytu sama, v hotelu se jí nelíbí a Lucie jí velkoryse navrhuje, že u mě to bude zadarmo. Trochu se bojím, ubytovat cizince znamená přitáhnout na sebe perspektivně pozornost StB, ale neumím říct ne. Druhý den se sejdeme s usmívající se Alexandrou ve Slavii. Uvědomuji si, že je odvážná, jde bydlet k úplně cizímu člověku, v podivné zemi, která jí, aristokratce, musí připadat tak divoká. Vezu Alexandru tramvají na temné sídliště Petřiny, kde si v mém panelovém bytě vyprávíme lámanou němčinou do čtyř do rána o Proustovi. Alexandra je jeho nadšená čtenářka a objeví u mě v knihovně kompletní Hledání ztraceného času. Mimochodem, přeložené Prokopovým strýcem, což jsem tehdy nevěděla. Alexandra slibuje, že mě jednou vezme do Honfleur a ukáže mi v Paříži všechna místa, kde Proust bydlel. Potom si dva roky dopisujeme, kvůli Alexandře se učím anglicky. Dodala mi sebevědomí, mně, která se za sebe tak styděla, která si připadala nezajímavá, nudná, šedivá. Do Honfleur mě nakonec zaveze o několik let později Prokop.

Poslední smuteční host domluvil. Dotýkám se Prokopovy zavřené rakve a je mi nakonec líto, že jsem se na něj ještě jednou nepodívala. Na rakvi je položená jeho fotka, je na ní krásný, zářivě se usmívá.

Loučím se s Prokopovou ženou, odmítám pozvání, abych šla s pozůstalými na skleničku. Rozhodnu se, že se vrátím domů pěšky. Jsem zahlcená vzpomínkami. Cestou se musím čas od času zastavit, sednout si na lavičku, uklidnit se.

Vzpomínám na svoji první noc v emigraci v září 1989. Přijela jsem v sobotu v podvečer a předpokládala, že budu mít štěstí a někoho ze svých pařížských přátel zastihnu doma. Ale nacházím jen hlasy na záznamnících. Už je devět, stmívá se, nevím, kam jít. V kapse mám sto franků, můj kapitál do emigrace, nepřichází tedy v úvahu, že bych ho utratila za hotel. U Alexandry jsem už jednou bydlela, znám to tam a myslím si, že přelezu plot předměstského domu a přespím na zahradě. Překvapením je nový, nejspíš hlídací pes, který na mě vyštěkne, jakmile se k plotu přiblížím. Rozhoduji se, buď budu spát někde v parku, čehož se bojím, anebo se prostě pokusím přelézt plot a uvidím. Variant je několik – bernardýn mě pokouše a skončím v nemocnici. Nějaký soused mě uvidí a skončím na policii. Anebo to vyjde a nic se nestane. Pes se udiveně dívá na tašku letící přes plot a potom na mě, která hupsla vedle ní. Chvíli štěká, ale pak se uklidní. S radostí konstatuji, že má obrovskou boudu, v níž se dá přespat. Vlezu tam a ustelu si. Pes se moudře usídlí venku. Moje první pařížská noc emigrantky. Je mi zima, mám hlad, říkám si, že se pořád ještě mohu vrátit do Prahy. Ale říkám si to jen teoreticky.

Druhý den ráno hodím tašku zpátky do ulice a přelezu ven. Mám štěstí, můj kamarád Petr je doma. Petr je ženatý s lesbickou Francouzkou a žije s Kristýnou, která se pro změnu kvůli papírům vdala za alkoholického Holanďana. Petr vystudoval pražskou filmovou školu, ale v Paříži živoří, lepí v metru plakáty, maluje byty. Kristýna, absolventka vysoké školy ekonomické, šije u Číňanů. Známe se pár let, díky legálnímu vystěhování se oba mohou vracet do Prahy, kde jsme spolu rádi pili.

Můj nápad, že zítra požádám o politický azyl, se jim nelíbí. Nechápu proč.

„Na emigraci bychom neměli žaludek.“

„Proč? Je vám z ní na zvracení?“

„Sama bys viděla. A přeci to nemůžeš udělat rodičům.“

„Jsem bezohledná.“

Kristýna s Petrem jsou neklidní, mají strach, abych jim nezůstala viset na krku.

„Jednu noc tady můžeš spát, ale sama vidíš, máme byt třicet metrů čtverečních, celý den pracujeme, takže večer potřebujeme klid.“

„Ne, to je opravdu jen na jednu noc, pak si něco najdu.“

„A znáš tady vůbec někoho?“

„Mám několik telefonů od Francouzů, co jsem je poznala v Praze.“

„S těma nepočítej, pro ně jsi byla zajímavá tím, žes je uvedla do prostředí tam, ale tady seš jedna z tisíce, nic výjimečnýho.“

Žaludkem mi projede vlna úzkosti, sklopím hlavu a chce se mi pryč, jenže nemám kam, do psí boudy se už vracet nemíním.

„Rozmyslela sis to skutečně dobře?“

„Nevím, jestli dobře, ale jistá si jsem.“

„Co chceš dělat?“

„Jako v Praze, studovat.“

„Na to musíš mít peníze. Jak je chceš vydělat?“

„Třeba mytím nádobí. Myslela jsem, že byste mi mohli poradit…“

„Hele, jeď domu, my nikomu nic neřekneme, zazpívej si Sláva vlasti, výletu…“

Slovo vlast mi náhle připadá strašně prázdné, nevím, co se pod ním skrývá, bolí mě hlava a celé tělo, chci spát. Během toho, co Kristýna připravuje spacák na zemi pod stolem, mi domlouvá, ať se vrátím do Prahy a narazím si nějakého sympatického francouzského turistu, který si mě vezme. Petr zhasíná a do tmy říká: „Fakt nechápu, proč zrovna ty se nechceš vrátit? Proč zrovna ty chceš emigrovat?“

Z politických důvodů? Protože mě měli vyhodit ze školy? Protože už jsem nechtěla žít ve strachu, přetvářce, čekání? Protože jsem prostě jen chtěla žít v Paříži? Nebo jsem utíkala před několika chlapama, s kterými to vlastně nemělo budoucnost – Jiřím, Rudolfem? Anebo jsem utíkala, protože jsem byla nešťastná, že mě nechce Ota? Nebo je něco na teorii Pavla Tigrida, který tvrdil, že všichni jsme utíkali hlavně před svými rodiči? Bylo by svůdné se přiklonit k této teorii. Říci – já jsem utíkala především před svým otcem. Nebo před stínem svého otce, který na mě vrhal, ať jsem šla, kam jsem šla.

Vrátila jsem se z Prokopova pohřbu s pocitem, že bych měla o tom všem něco napsat. Možná knížku? Přesně nevím, ale mám chuť se do té doby vrátit. V rohu komory mého pařížského bytu leží kufr, do kterého jsem před mnoha lety naházela deníky a dopisy z roku 89. Dopisy jsem nechávala v obálkách, jako první na mě vypadl jeden, adresovaný na place Vauban, kam jsem se přestěhovala na konci října po návratu z Frankenu, protože díky Alexandře jsem konečně měla práci – hlídání dvouleté dcery slavného nakladatele Christiana Bourgois. Na začátku to vypadá jako neuvěřitelná výhra, budu mít práci a ubytování v centru Paříže, na náměstí Vauban, hned naproti Invalidovně, kde je pohřbený Napoleon.

Prokop mě často navštěvuje v téhle čtvrti bohatých, kteří se na ulici téměř nevyskytují. Anebo někam kráčejí rychlým pevným krokem, hlavy pyšně vztyčené. Dívám se na ně a vím, že jsou ze světa, kam neproniknu, a kdyby se mi to náhodou podařilo nějakým sňatkem, tak budu vždy považovaná za vetřelce. Ve čtvrti Vauban bydlí buržoazie, kterou dokonce ani ostatní buržoové nemají rádi. Všechno je tam striktní, i auta jsou zaparkována nějak jinak, spořádaněji. Muži se oblékají do teplých lodenů zelené barvy, ženy nosí tmavě modré úzké sukně nad kolena a nepřipadají mi vůbec sexy. V Paříži existují čtvrti, kde se necítím se svojí chudobou tak sama a méněcenná, vím, že ostatní jsou na tom stejně blbě nebo možná ještě hůř. Jsou čtvrti, kde se lidi na sebe přece jenom usmívají a jsou přívětiví. To ale rozhodně není případ place Vauban. Když se vracím „domů“, vystupuji na stanici metra u kostela St. François-Xavier, který je podlouhlý a plochý, přitlačený k zemi. Vypadá jako obrovská pochmurná hrobka. Stýská se mi po pražských rozmařile barokně obtloustlých kostelech. Vracím se z práce, tedy hlídání holčičky s hezkým jménem Victorie. Široký bulvár je beznadějně pustý. Říjnové ulice jsou sychravé. Lehce prší do korun kaštanů. Je mi smutno. Najednou vidím vše v jiné perspektivě. Nemám peníze ani teplý kabát, jsem hlídačka dětí a bydlím v kutlochu, kde je slyšet každé sousedčino slovo. Nevěděla jsem, jak těžké je být bez přátel, rodiny, permanentních schůzek, minulých, současných a perspektivních milenců, bez peněz, bez povinností. Náhle si uvědomuju, že jsem odkázaná sama na sebe a nechci být jen sama se sebou. Vyškrabávám ze dna plechovky studené ravioly. Na malinkém stole leží rozepsaný dopis, pořád někomu píšu falešně optimistické zprávy o báječném životě, co v Paříži vedu. Z okolních pokojů se ozývá řinčení nádobí, smích a televize. Nemám co dělat, knihy půjčené ve Svědectví jsem už přečetla, musím si tam dojít půjčit další. Anebo zavolat Prokopovi, který mi nějakou knihu přiveze. Princ Prokop mě bere na večírky a do restaurací, poslouchá se spikleneckým úsměvem moje monology.

Jsem ráda, že se o mě Prokop stará, že se tváří zamilovaně. Sice se mi podařilo mít rychle po mém příjezdu do Paříže lovestory s pohledným emigrantem, ale ten mi záhy vysvětlil, že pěstuje pouze krátké známosti, a opustil mě. Růže od Prokopa, které skoro každý den nechává před dveřmi komůrky, mi dodávají ztracené sebevědomí. Prokop, ve starých džínách a vytahaném svetru, kterému je ale vlastní dandyovská elegance, má u krku do uzlu uvázaný hedvábný šátek, i když celý den brázdí na motorce prašnou Paříží.

Jsem teď přibližně tak stará, jako byl Prokop tehdy. Sedím v rohu komory svého bytu, přede mnou kufr se starými dopisy a deníky. Mám chuť všechno přečíst, tudíž znovu prožít. Myslím, že poprvé mě napadlo, že bych mohla emigrovat, ten den, kdy jsem byla na výslechu v Bartolomějské.

Listuji deníkem z roku 1989 a usmívám se nad naivitou některých svých úvah. Nacházím o tom dni zprávu.

Deník 2. června 1989

Není to opravdu nic příjemného najít ve schránce předvolání do Bartolomějské ulice, abych „podala vysvětlení“, což je formulace, za kterou se skrývá normální výslech na StB.

Dopoledne mám angličtinu, pak se stavím u mámy doma a ta mě varuje, že to na výslechu se mnou špatně dopadne: „Jak tě znám, nakonec budeš provokovat a hrát si na hrdinku. Ale nemysli si, že tě ostatní budou krýt. Ne že bys někoho měla udávat, ale říkej pravdu.“

„A zavřou mě rovnou.“

„Pak si to budeš vyčítat, musíš být trochu vstřícná a ukázat, že jsi vlastně obětí neznalosti, od výslechu je k vyhození ze školy jenom kousek a pak nad svojí hrdostí jenom hořce zapláčeš. Nikdo ti nepomůže. Řekni, máš ke všem svým kamarádům důvěru? Nemohl tě udat nějaký z tvých kamarádů, že jste potkali v Paříži ty emigranty?“

Otec už byl svými „kolegy“ zpraven o tom, že jsem předvolána. To znamená průšvih, otec má strach o mě i o svoji kariéru, aby se náhodou revoluční hry pubertální dcery neodrazily na jeho kádrovém posudku. Během oběda v restauraci na Míráku mi vysvětluje, že jsem jen nástrojem v rukách antikomunistických živlů, používá ten hrozný oficiální slovník, snaží se mě oblomit, že má být povýšen do grádu plukovníka a že má mít vlastní kancelář v Mánesu, protože má připravovat nějakou velkou výstavu, že je to pro něj strašně důležité. Těší se na to, neměla bych mu to kazit.

Prosí mě pateticky: „Ustup… Komu tím svým chováním pomůžeš?“

Tenhle argument na mě nefunguje. Otec tedy zkouší dát najevo, že mě chápe, že jsme nějak rodově zatížení bojem za pravdu: „My máme bohužel morálku v krvi, celý náš rod.“

„Tati, já se s tvojí komunistickou morálkou naprosto neztotožňuji,“ skáču mu do řeči, ale on pokračuje, jako by mě neslyšel: „Nechápeme, že ostatní ji pouze hrají, že si každý jde za svým a žádné ideje ho nezajímají, jenom jimi všichni obalujou ambice. Taky jsem v padesátých letech jezdil na stavby mládeže, učil v pohraničí a neviděl, jak ostatní kariérujou. V osmašedesátým to samý. Všichni obrátili a já přišel o místo.“

„Ale legitimace ti zůstala, protože se umíš dobře kát.“

„Jsem rád, že ji mám. Pořád věřím v socialismus jako sociálně spravedlivější společnost.“

„Kdybys aspoň jednou přiznal, že tam jsi kvůli práci a penězům, takhle to je ještě horší, mít otce naivu, věřícího pomýleným bludům.“

„Ty svojí aktivitou popíráš všechno, čemu čtyřicet let věřím.“

„To se popírá samo.“

Otec netuší, že jedním z důvodů mých „aktivit“ je právě, abych jak říká, popřela jeho víru, a především jeho zaměstnavatele, aby si náhodou někdo nemyslel, že jsem jím „nakažená“.

V metru, když se pak vracím z Míráku na Petřiny, přemýšlím nad matkou a otcem a opravdu je nechápu, ne že bych odmítala chápat, ale není mi jasné, že oni mohou žít s pocitem vlastní zbabělosti, pohodlnosti a sebenalhávání. Nejsem žádná Johanka z Arku a třeba budu opravdu trpce litovat své hrdosti. Nevím, jak dalece budu ochotna a schopna nést následky, zatím jsem rozmazlené dítko dobře zajištěných rodičů, které má, co si v podstatě usmyslí. Možná mají pravdu, když chtějí, abych nikomu neříkala, že jdu na výslech. Asi se mi to všechno zle nevyplatí, ale nebudu ze sebe zvracet.

Večer mám schůzku ve Slavii s Jiřím, který mi přišel dodat odvahy k tomu, abych odmítala odpovídat. Dáváme si becherovku. Přinesl mi k nastudování text, sestavený pro „vyslýchané – začátečníky“ o tom, jak se má člověk při výslechu chovat. Papír už je značně ohmataný, asi často sloužil. V textu se doporučuje absolutně od začátku na všechno odpovídat, že se odmítá odpovídat. Jiří mi dodává odvahy, říká, že ví, že to dobře zvládnu.

Blbě spím. Strach posledních pěti dnů, od okamžiku, kdy jsem předvolení obdržela, přívalově vzrůstal a ustupoval, a ačkoliv jsem se s tím „takzvaně naučila žít“, bojím se pořád.

V osm hodin ráno straší Bartolomějská ulice prázdnotou a pochmurností víc než kdykoliv jindy. Odevzdám vrátnému předvolání k výslechu. Čekám. Přichází pro mě mladý muž, který mi je povědomý. Přemýšlím, odkud ho znám. Aha, už vím, z chodeb školy, kde vypadal ve svém tesilovém obleku tak nepatřičně. Za kým tam asi chodí?

Na schůzku s estébákama si nesu v kabelce ukrytý malý magnetofon, na který si nahrávám celý výslech. Dokonce myslím i na to, abych šla po tři čtvrtě hodině na záchod přehodit stranu kazety. Teprve až doma zjišťuji, že nic není slyšet, jen jakýsi šum. Škoda.

Mladý estébák je nejspíš začátečník, při prvních otázkách se mu klepe hlas, suverenitu hraje neúspěšně stejně jako já. Druhý zpočátku mlčí, a teprve když vidí moji neochotu ke spolupráci a kolegovu rozpačitost, zažene mě pár osvědčenými fígly do kouta.

U výslechu se snažím zpočátku chovat podle návodu, ale jde to těžce. Někdy mám pocit, že mohu odpovědět, že to nikomu neublíží, ale hned při další otázce vidím, že se pletu, že oni mají systém a já v něm tonu. Jedna nevinná odpověď otevře dveře záludnější otázce, která už by je mohla k něčemu navést. Myslela jsem, že mám schůzku s idiotama, a překvapeně zjišťuji, že jsou chytřejší, než jsem si představovala.

Ptají se mě, co jsem dělala v Paříži. Pitomě jim vykládám o místním prvomájovém průvodu a arabských demonstracích. Mladý, aby ukázal, že je v obraze: „No jo, voni tam maj ty negříky, co? A co ve Svědectví, tam jste byla na návštěvě?“ Odmítám vypovídat, jenže to už je právě přiznání. Ptají se čím dál konkrétněji: „Četla jste někdy Lidové noviny? Takže vy nic nevíte o jejich ilegálním vydávání? Nikdy jste je nepůjčovala vašim přátelům? To je zvláštní… Nikdy jste nechodila na tajné přednášky? Nevzpomínáte si, dobře. Ani nevíte, kdo je autorem vašeho školního manifestu?“

Starší zkouší taktiku hodného strýčka a vysvětluje, že nejde o můj konkrétní případ, ale udržení dobrého stavu celospolečenské morálky, o stav naší země, obranu socialismu. „Podívejte, každá společnost se brání špatným vlivům, chápejte. Náš systém se brání negativním vlivům, chce být zdravý,“ používá starší obdobnou frázi jako včera můj otec.

Pak klade náročnou otázku, asi aby ukázal, že se můžeme bavit i teoreticky: „A co si vlastně myslíte o demokracii?“

„Nic,“ vylítne ze mě potměšile.

„Nic? Vy jste o tom přeci psala do vašeho studentského časopisu, mluvila o demokracii na schůzích a teď si nemyslíte nic?“

„Co jsem věděla, je napsáno, můžete si to přečíst.“

„Chceme si pohovořit detailněji,“ zkouší mladý.

Neumím si odpustit ironii: „Podívejte, jsem tady snad na výslechu, a ne v kavárně.“

Mladý hned vystřelí: „Jestli by vám víc vyhovovalo se scházet v kavárnách, klidně můžeme,“ a starý po něm hodí káravý pohled ve stylu, co si to dovoluješ předbíhat situaci. Obrací se ke mně a vymění ihned tvář za sladkou: „Chtěli jsme vám totiž nabídnout, že bychom se mohli čas od času sejít, my vám objasnili náš pohled, vy nám váš, třeba bychom si nakonec porozuměli.“

„A s kým bych se scházela?“ koketně se podívám mladému ošklivému přímo do očí, ten rychle uhne a zčervená. Veškeré sebevědomí je pracně hrané, snaživě zastírám úzkost.

„S kým byste chtěla,“ galantně mi dává starší možnost výběru.

„Já nechci, ptám se čistě teoreticky.“

V jednu chvíli se ten hodný podivuje, že s nimi nechci mluvit, když přece „váš taťka pracuje u nás“.

Jen krčím rameny.

„A co na to říká?“

„Nevím.“

„Ale přeci něco musíte vědět.“

„Nezlobte se, odmítám odpovídat.“

Po výslechu na mě čeká ve Slavii Jiří Křižan a několik kamarádů, jimž výslech popisuji jako komický výlet do exotické krajiny, s jejímiž domorodci si nemůžeš rozumět. Tvářím se, že jsem roli vyslýchané suverénně zvládla, že se mě taková věc nemůže vůbec dotknout. Ale zároveň si uvědomuji, že to sice je na jednu stranu legrace, jak jsou ti policajti pitomí, ale na druhou stranu tihle pitomci mě (a kohokoliv jiného) mohou vlastně „za nic“ vyloučit ze školy, zavřít do vězení, že se zábavná historka může rychle přeměnit na nepříjemnou realitu. Jsem výslechem víc otřesená, než přiznávám. Nasedám na osmnáctku a vracím se na Petřiny. Dívám se do tváří spolucestujících a přemýšlím, co mám s tímhle národem společného. Proč tu mám žít? Protože jsem se tu narodila, poslouchala české pohádky, učila se dějiny téhle země? Je vůbec šance něco tady změnit? Musí, všude okolo se to bortí. Ale chci i tady přes to vše žít? Zůstat, nebo utéct? Obě varianty nesou znaky zbabělosti.

Vilém

Pamatuji si, že hned ten večer, kdy jsem psala deník, jsem si uvědomila, že u všech událostí, na které se mě estébáci ptali, se pohyboval vždy jeden stejný člověk – můj spolužák na scenáristice Vilém. Takže to byl asi Vilém, ten pavouk, jehož ruce se mezi nás roztahovaly a trpělivě tkaly své sítě. Vilém byl s naším famáckým výletem v Paříži. Navštívil s námi různé emigranty a Svědectví. Vilém se také zúčastnil přednášek u chartisty Luboše Dobrovského. Vilém mě několikrát navštívil v Lázeňské, když jsem ještě bydlela s Otou. Ví, že mě Ota opustil a žije teď se Soňou. A o tom všem byli estébáci zpraveni. Pamatuji si, že mě ohromili informací o pitomé hádce s Otou v kavárně Slavia.

Následující den jde na výslech můj spolužák Petr Jarchovský a také on dospívá k závěru, že udávat nás mohl pouze Vilém.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Umřel Prokop

Deník 2. června 1989

Vilém

Srpen 1989

Fenomén prázdné školní lavice

Paříž

Krátké manželství, dlouhé trápení

Rudolf

Enderáci v Praze

Poprvé přiznávám, že se mi stýská

Vidím se, jako bych byla živá

Můj otec, Josef a Zdena

Dušan Sailer I

Přichází revoluce

Můj otec a revoluce

Osmdesátá léta