WAYWARD SON

Copyright © 2019 by Rainbow Rowell.

Published by Agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

All rights reserved.

Translation © Jana Kunová, 2020

ISBN 978-80-242-6919-1

Pro Roseyho a Laddieho

Kéž víte, že jste milováni, i když bloudíte

Epilog

Simon Snow udělal to, kvůli čemu přišel.

To, co všichni říkali, že jednou udělá. Našel velkého padoucha – vlastně dva – a oddělal je.

Nečekal, že to přežije. A taky nepřežil.

Baz mu jednou řekl, že všechno je příběh a že Simon je hrdina. Tenkrát tančili. Dotýkali se. Baz se na Simona díval, jako by odteď pro ně nic nebylo nemožné, jako by láska byla nevyhnutelná.

Všechno je příběh. A Simon byl hrdina. Zachránil svět. V tu chvíli příběhy končí – když všichni hledí vstříc šťastnému životu až do smrti.

Tohle se stane, když přijde konec a vy se snažíte setrvat. Když váš čas přišel a pominul. Když jste vykonali, co jste měli vykonat.

Scéna potemní, další stránky už jsou prázdné.

Všechno je příběh, a příběh Simona Snowa skončil.

1

BAZ

Simon Snow leží na gauči.

Simon Snow poslední dobou leží na gauči v podstatě pořád. Kožnatá rudá křídla má složená za zády jako polštář a v ruce drží plechovku levného cideru.

Dříve tak držíval meč. Jako by ho měl přirostlý k ruce.

Do Londýna konečně dorazilo léto. Celý den jsem se učil – příští týden je zkouškové, jsme s Bunceovou zahrabaní v knížkách. Oba se tváříme, jako že se Snow taky učí na zkoušky. Dám na to krk, že na univerzitu nepáchl celé týdny. Z gauče vstává, jedině když si jde na roh koupit čipsy a cider; omotá si ocas kolem pasu a křídla schová pod ohavný béžový pršiplášť – vypadá jak Quasimodo. Nebo úchylák. Jako když si tři haranti vlezou do trenčkotu a předstírají, že jsou jedna celá lemra.

Naposledy jsem Snowa viděl bez křídel a ocasu, když se Bunceová jednou vrátila z přednášky. Úplně mimoděk na něj seslala maskovací kouzlo – a on ji málem zakousl. „Kurvafix, Penny, až budu stát o tvoji magii, tak si řeknu!“

Její magii.

Moji magii.

Ještě donedávna byla všechna magie jeho.

Byl ten jediný, no ne? Největší. Nejmagičtější.

Pokud to jde, s Bunceovou ho teď nenecháváme nikdy samotného. Chodíme na přednášky, učíme se. (Já a Bunceová tohle prostě děláme. Takoví už zkrátka jsme.) Ale jeden z nás je vždycky tady – vaří Snowovi čaj, který nevypije, dělí se s ním o zeleninu, kterou nesní, pokládá mu otázky, na které neodpovídá…

Myslím, že většinu času nás nemůže ani cítit.

Mě nemůže ani cítit. Asi bych měl konečně udělat to, k čemu se mě snaží dostrkat…

Jenomže Simon Snow mě nemůže ani cítit odjakživa – až na několik nedávných hořkosladkých výjimek. To, jak se zatváří, kdykoli vejdu do dveří (jako by si zrovna vzpomněl na něco hrozného), je svým způsobem to jediné, co se nezměnilo.

Miloval jsem ho za horších okolností. Miloval jsem ho beznadějně…

Tak co na tom, že té naděje ještě ubylo?

„Asi si zajdu pro kari,“ řeknu. „Chceš něco?“

Nespouští oči z televize.

Zkusím to znovu. „Chceš něco, Snowe?“

Před měsícem bych došel ke gauči a pohladil ho po rameni. Před třemi měsíci bych mu dal pusu na tvář. Loni v září, když se s Bunceovou nastěhovali do tohohle bytu, bych musel odtrhnout rty od jeho pusy, abych se vůbec k té otázce dostal, a možná by mě ji ani nenechal doříct.

Zavrtí hlavou.

2

SIMON

Maya Angelou řekla, že když vám někdo ukáže, co je zač, měli byste mu věřit.

Slyšel jsem to v jednom motivačním televizním pořadu. Běžel po Zákonu a pořádku a mně se to nechtělo přepnout.

Když ti někdo ukáže, co je zač, věř mu.

Tohle Bazovi řeknu, až se s ním rozejdu.

Udělám to já, aby to nemusel udělat on. Vidím na něm, že to chce skončit. Poznám to podle toho, jak se na mě dívá. Nebo nedívá – protože kdyby se na mě podíval, musel by si připustit, že si uvázal na krk úplného lempla.

Baz teď chodí na vysokou. Jen kvete.

A je pořád hezký jako dřív. (Hezčí než dřív. Vyšší, drzejší, vousy mu rostou na počkání. Jako by mu dospívání nutně muselo přihrávat další a další trumfy.)

Všechno, co se stalo loni…

Všechno to s Mágem a Pletichou na Bazovi jen ještě zdůraznilo, k čemu je předurčený. Pomstil svou matku. Vyřešil záhadu, která nad ním visela od jeho pěti let. Dokázal, že je pravý muž a kouzelník.

Dokázal, že měl pravdu: Mág byl vážně padouch! A já byl vážně podvodník – „nejhorší vyvolený, jakého kdy kdo vyvolil“, jak říkával. Celou dobu měl ohledně mě pravdu.

Když ti někdo ukáže, co je zač, věř mu.

Když někdo totálně všechno posere, je totální sráč.

Nevím, jak líp mu to ještě ukázat. Válím se tady na gauči. A nemám žádné plány. Nic ze mě nekouká. Tohle jsem já zač.

Baz se zamiloval do toho, co jsem byl předtím – moc a nekontrolovatelný potenciál. Atomové bomby jsou hlavně a především o potenciálu.

Teď jsem to, co přijde po nich.

Tříhlavá žába. Radioaktivní spad.

Myslím, že Baz by mi už dávno dal kopačky, kdyby mu mě nebylo tak líto. (A kdyby neslíbil, že mě bude milovat. Kouzelníci si ohromně potrpí na čest.)

Takže to udělám sám. To zvládnu. Jednou mi dýkobraz střelil bodlinu do ramene a já si ji vytrhl zuby – s bolestí se umím vypořádat.

Jenomže…

Chtěl jsem ještě pár večerů. Kdy bude se mnou tady v téhle místnosti, aspoň navenek ještě můj.

Někoho, jako je Baz, už nikdy mít nebudu. Nikdo takový ani není; je to jako chodit s postavou z bájí a pověstí. Je upír hrdina, nadaný kouzelník. Je šíleně hezký. (Já býval postava z bájí a pověstí. Byl jsem předpovězen, víte? Byl jsem součástí ústní tradice.)

Chtěl jsem ještě pár takovýchhle večerů…

Ale nevydržím se dívat, jak Baz trpí. Nesnesu, že trpí kvůli mně.

„Bazi,“ řeknu. Napřímím se a odložím plechovku cideru. (Baz cider nesnáší, nemůže ho ani cítit.)

Stojí u předních dveří. „Ano?“

Polknu. „Když ti někdo ukáže, co je zač –“

V tu chvíli dovnitř vrazí Penny a praští Baze dveřmi do ramene.

„U Crowleyho, Bunceová!“

„Mám to!“ Penny mrskne batoh na zem. Na sobě má beztvaré fialové tričko a tmavohnědé vlasy má na temeni zamotané do ježatého drdolu.

„Co máš?“ svraští čelo Baz.

„My,“ ukáže na Baze a na mě, „pojedeme na prázdniny!“

Promnu si dlaněmi oči. Mám je stále plné ospalek, ačkoli jsem vzhůru už celé hodiny. „Na žádné prázdniny nejedu,“ zahuhlám.

„Do Ameriky!“ vede si dál svou. Shodí mi nohy z gauče a posadí se čelem ke mně na područku. „Na návštěvu za Agátou!“

Baz vyštěkne smíchy. „Cha! A Agáta ví, že přijedeme?“

„Bude to překvapení!“ prohlásí Penny.

„Překvapení!“ zazpívá Baz. „Přijel za tebou tvůj bývalý, jeho kluk a holka, kterou jsi nikdy moc nemusela!“

„Agáta mě náhodou má ráda!“ Penny zní uraženě. „Jen svoje city neprojevuje příliš okatě.“

Baz zafrká. „Přišlo mi, že své city projevila velmi okatě, když se zdekovala z Anglie a co nejdál od magie.“

„Když to musíš vědět, mám o ni starost. Neodepisuje mi na zprávy.“

„Protože tě nemá ráda, Bunceová.“

Vzhlédnu k Penelopě. „Kdy se ti naposledy ozvala?“

„Před pár týdny. Normálně by mi odepsala. I kdyby jen, ať jí dám pokoj. A nedává na Instagram tolik fotek Lucy.“ To je Agátin pejsek. „Podle mě je asi deprimovaná.“

„Deprimovaná,“ zopakuju po ní.

„Tak mají to být prázdniny?“ zeptá se Baz. „Nebo intervence?“ Opírá se o dveře, paže zkřížené na prsou, rukávy košile vyhrnuté. Baz vždycky vypadá jako reklama na drahé hodinky. I když zrovna žádné nemá.

„Proč by to nemohlo být obojí?“ řekne Penny. „Vždycky jsme chtěli projet Ameriku křížem krážem.“

Baz nakloní hlavu. „Skutečně?“

Penny se s úsměvem podívá na mě. „Já se Simonem.“

To je pravda. A na chvíli to úplně vidím: Nás tři, frčíme si to ve starém kabrioletu po nějaké dálnici od města k městu – ne, od státu ke státu. Řídím já. Všichni máme sluneční brýle. Pouštíme si The Doors a Baz k tomu má kritické připomínky. Ale košili má rozepnutou až k pupku, takže já žádné kritické připomínky nemám. Nebe je nekonečné, modré a plné filmových odlesků. Amerika…

Cuknou mi křídla. To se mi teď stává, když jsem nesvůj. „Nemůžeme do Ameriky.“

Penny do mě kopne. „Proč ne?“

„Neprojdu bezpečnostní kontrolou na letišti.“ Na ocase si zrovna sedím, takže není vidět, ale švihnu jím, až se mi konec ovine kolem stehna, abych jí připomněl, že tam je.

„Sešlu na tebe velehory kouzel,“ odvětí.

„Nechci mít na sobě velehory kouzel.“

„Dělám na jednom novém, Simone, je to hotová perla.“

„Osm hodin v letadle se zkroucenýma křídlama…“

„Po tomhle novém kouzle zmizí,“ zazubí se.

Udiveně k ní vzhlédnu. „Já nechci, aby zmizely.“

To je lež; chci, aby byly pryč. Chci být zase sám sebou. Chci být volný. Ale… nemůžu. Ještě ne. Nedovedu to vysvětlit. (Ani sám sobě.)

„Dočasně,“ řekne Penny. „Myslím, že je to odstraní jen na čas, dokud kouzlo nevyprchá.“

„A co tohle?“ Znovu švihnu ocasem.

„Na ten budeme muset použít jiné kouzlo. Nebo ho někam zastrčíš.“

Amerika…

Nikdy mě nenapadlo, že opravdu pojedu do Ameriky – leda bych tam musel pronásledovat Pletichu.

„Věc se má tak…“ Penny si skousne spodní ret a nakrčí nos, jako by se ostýchala a zároveň těšila. „Už jsem koupila letenky!“

„Penelopo!“ Je to špatný nápad. Mám křídla. A jsem bez peněz. A nechci dostat kopačky pod Sochou Svobody. Radši je dostanu hezky tady, dík. Taky neumím řídit. „Nemůžeme jen tak –“

Začne zpívat „Don’t Stop Believing“. Není to zrovna hymna Spojených států, ale byla to naše oblíbená písnička ve třeťáku, když jsme o téhle cestě napříč Amerikou, až jednou vyhrajeme válku, mluvili poprvé.

No… válku jsme vyhráli, ne? (Nikdy by mě nenapadlo, že to bude spočívat v tom, že zabiju Mága a obětuju vlastní magii, ale technicky vzato to vítězství je.)

Penny cituplně pěje. Baz nás pozoruje od dveří.

„Když už jsi koupila letenky…“ řeknu.

Penny na gauči vyskočí. „Jo! Pojedeme na prázdniny!“ Zarazí se a ohlédne se na Baze. „Jsi pro?“

Baz se dál dívá na mě. „Jestli si myslíte, že vás nechám potloukat se samotné po cizí zemi, zvlášť v současné politické atmosféře –“

Penelopa už zas skáče. „Amerika!“

3

PENELOPA

Fajn, tak jo, zrovna moc dobře se nemáme. A jestli to měl někdo čekat, pak já.

Měl to snad čekat Simon? Ten nečeká nikdy nic! Toho překvapí, když po pondělku přijde úterý!

Měl to čekat Baz? Ten se celý rok nedokázal soustředit na nic jiného než na Simona, nevidí přes srdíčka v očích.

Ne, měla jsem to být já.

Jenže já byla tak šťastná, že to máme všechno za sebou. Porazili jsme Pletichu, odhalili Mága, většina z nás se i dožila konce… Simon zůstal celý! Ano, sem tam mu něco dokonce přibylo, ale je živý a zdravý, má budoucnost!

Simonu Snowovi nehrozí žádné vážnější nebezpečí – mé nejvroucnější modlitby byly vyslyšeny.

Prostě jsem si to chtěla užít.

Chtěla jsem si najít byt a jít na vysokou, být pro jednou normální náctiletá, dokud je nám vůbec ještě náct. Nestála jsem o nic radikálního – neodfrčela jsem například do Kalifornie bez kouzelné hůlky. Ale chtěla jsem si dopřát relax.

Lekce číslo jedna: Relax je nejhorší zlořád i pleticha.

Všichni jsme loni přesídlili do Londýna a nastoupili na vysokou, jako by se náš svět zrovna nepostavil na hlavu a neotřásl v základech. Jako by se Simonovi neobrátil život naruby.

Zabil přece Mága, člověka, který byl skoro jako jeho otec. Byla to nehoda, ale stejně.

A Mág zabil Ebb. Ne že by snad byla nějaká Simonova náhražka matky, ale něco jako podivínská tetička rozhodně. Ebb Simona milovala. Zacházela s ním jako s jedním ze svých kůzlátek.

Takže ano, věděla jsem, že Simon si hodně vytrpěl – ale myslela jsem, že vítězství to spraví. Že vítězství bude stačit. Že všechna ta prázdná místa vyplní úleva.

Baz si podle mě myslel, že to spraví láska…

Vážně je zázrak, že ti dva skončili spolu. (Navzdory hvězdám. „Z těch beder znesvářených do krve.“ Se vší parádou.)

Brát to jako konec ale byla chyba. Žádný konec není. Dějou se zlé věci, pak se přestanou dít, ale v hlavě dělají lidem paseku dál.

Moc dobře vím, že když odjedeme na prázdniny, nic se nespraví jak mávnutím kouzelnou hůlkou. (Kdyby to šlo spravit kouzelnou hůlkou, přísahám na Stevie, že už bych to dávno nějak vymyslela.) Ale změna prostředí nám všem jen prospěje.

Třeba Simonovi pomůže, když se uvidí v jiném kontextu. V Americe na něj žádné zlé vzpomínky nečekají. Ani žádné dobré – ale cokoli, co ho přinutí slézt z gauče, je výhra.

4

AGÁTA

Nikdy Penelopě nevolám zpátky.

Kdo vůbec lidem volá? Kdo nechává vzkazy v hlasové schránce?

Penelopa Bunceová, kdo jiný.

Říkala jsem jí, ať mi píše zprávy jako normální člověk. (Napsala jsem jí to do zprávy.)

Konec ukázky

Table of Contents

Epilog

1

2

3

4