ALL THE BREAKING WAVES

Text copyright © 2016 Kerry D. Lonsdale

This edition is made possible under a license arrangement originating with

Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson

Literary Agency s.r.o.

All rights reserved.

Translation © Hana Láryšová, 2020

ISBN 978-80-249-4341-1

Evanovi a Brenně – za to, že jste, jací jste

Kapitola 1

Když jsem vyrůstala v Pacific Grove, přímořském městečku v okrese Monterey Peninsula v Kalifornii, strávila jsem mnoho nedělních rán pročesáváním pláží a pátráním po mořském skle. Tehdy jsem věřila, že příbojem omleté sklo pochází od mořských panen. Že jejich slzy prolité za námořníky ztracené na moři ztvrdnou a pak je na břeh vyplaví bouře.

Slzy mořských panen znamenaly poklad, měly se nosit v bezpečí blízko srdce. Plnily přání pravé lásky a chránily člověka před lidmi, kteří by se mu snažili ublížit.

Ale čas mi dal dvě cenné lekce: pohádky a báje v porovnání se skutečnými nočními můrami blednou a lidské tělo by nemělo vládnout schopnostmi mimo naše chápání.

Kapitola 2

Pondělí, před úsvitem

Zachumlaná do prošívané přikrývky z prachového peří jsem se koupala ve stříbrném měsíčním světle a upřeně sledovala srpek měsíce za oknem. Čekala jsem. Měsíc putující po obloze vypadal jako slza na černém hedvábí. Připozdilo se a ochladilo. Stále jsem čekala.

Zhluboka jsem se nadechla a nakrčila nos nad zápachem, který byl nedílnou součástí domu. Zatuchlé dřevo, vlhké ručníky a tlející listí. V San Luis Obispo jsme žily v malém bungalovu postaveném před druhou světovou válkou, když se ještě okna malovala zavřená uvnitř rámu. Deformovanými dveřmi a prasklinami v omítce tenkými jako pavučinky se dovnitř vkrádal ostrý vzduch. V místech, kam zatekla do zdí voda, poskvrnila podlahové lišty černými fleky plíseň. A majitel nemovitosti o opravy nejevil pražádný zájem.

S každým nádechem mě do nosu udeřil protivně vlhký, zatuchlý smrad. V nose mi narůstal tlak, jako kdybych prodělávala infekci. Cassie taky byla minulou zimu opakovaně nemocná. Ale k našemu nachlazení přispívaly kromě nezdravého prostředí i jiné okolnosti. Například nedostatek spánku.

Potřebovaly jsme najít nové místo k životu. Nejlépe někde v sousedství, aby Cassie nemusela přecházet na jinou školu.

Přetočila jsem se na bok, přitáhla kolena k břichu a zašilhala na zářící číslice digitálního budíku: 2:58.

Smlouva o pronájmu vyprší v červnu.

2:59

Je teprve duben. Po novém podnájmu se začnu poohlížet příští měsíc.

3:00

Zadržela jsem dech, poslouchala a počítala. Pět vteřin. Deset.

V hrudi mi narůstal tlak. Dvanáct. Třináct. Čtrnáct.

Domem se rozezněl Cassiin vzlyk. Nastražila jsem uši. Sedmnáct vteřin po celé hodině se jeho zvuk donesl až ke mně. Jako hodinky, pomyslela jsem si a sykavě vydechla. Přetočila jsem se na záda a přinutila svoje znavené údy k pohybu, přičemž jsem se děsila toho, co bude následovat.

Vzduch rozčísl výkřik, zvuk, který mi sjel po páteři jako ostří nože. Drásal mi srdce. Cassie znovu zakřičela, její hlas mnou projel až do morku kostí a vyburcoval mě k akci. Vyskočila jsem z postele a klopýtala po podlaze, protože mi noha zůstala v pokrývce. Přistála jsem tvrdě na koleni. Bolest mi jako ohňostroj vystřelila dolů holení a nahoru stehnem.

„Cassie!“

Postavila jsem se a pak jsem se rychle belhala chodbou do jejího pokoje. V tlumené záři nočního světýlka ležela v hromadě přikrývek stočená na straně do klubíčka a oběma rukama si svírala hlavu.

Křičela, víčka pevně zavřená. Kolena si přisunula k hrudi ještě silněji, vyhoupla se na lokty a obličej přitiskla do polštáře, pak sebou praštila zpátky na stranu. Zakňučela.

Přispěchala jsem k posteli a zatřásla jí ramenem. „Cassie, vzbuď se.“

Houpala se dopředu a dozadu, prsty si jako krůtími pařáty tiskla hlavu. Z koutků zavřených očí jí stékaly slzy. Zanaříkala.

Znovu jsem jí zatřásla ramenem. Snažila jsem se jí násilím odtáhnout ruce od hlavy. Měla je tam ale jako přilepené. „Cassie,“ dožadovala jsem se. „Probuď se.“

S mrkáním otevřela víčka a uvolnila ruce. Natáhla nohy a přetočila se na záda, s tupým výrazem hleděla na strop.

„Ježíši, zlato. Probuď se.“ Několikrát jsem jí u ucha a před očima luskla prsty.

Rychle zamrkala, zaostřila na mě. „Mami?“ Vytryskly jí slzy jako hrachy a stékaly přes spánky do zacuchaných blonďatých kudrn. K prsům si pevně tiskla plyšového králíčka.

Obavy v jejích očích zrcadlily ty moje. „Stejný sen, mořská vílo?“ Vlezla jsem si k ní do postele. Její reakce na noční běsy mě děsila stejně jako ony ji.

Cassie popotáhla a přikývla, drcla mi do brady. Srdce mi v hrudi ještě pořád splašeně tlouklo. Už čtvrtou noc si procházela stejnou noční můrou a dnes to bylo zatím nejhorší. Dneska v noci by se jí tahle konkrétní noční můra měla zdát naposledy. Díkybohu. Její křik se mi vryl pod kůži. Budu ho slýchat ještě celé měsíce.

Zhluboka jsem se nadechla, pomalu jsem se vzpamatovávala z přívalu adrenalinu. „Dozvěděla ses něco víc o Grace?“

Přikývla a promasírovala si stranu hlavy. Sny zanechávaly ozvěny bolesti ve stejném místě, kde si Grace rozbije lebku.

Odrhnula jsem Cassie vlasy z čela zvlhlého potem a broukala jí, čekala jsem, až přestane vzlykat. Víc než cokoli jiného jsem si přála, abych jí mohla říct, že z toho vyroste.

Ale nevyroste. Její schopnosti byly její součástí stejně jako pihy na nose.

Cassie zamumlala několik slov. Nahnula jsem se blíž k její tváři. „Co jsi říkala?“

„Viděla jsem její lebku. V jednom místě jí chyběly vlasy a kůže. A…,“ dech se jí zadrhl, „a na zemi byla krev.“

Raději jsem zavřela oči před zneklidňujícím obrazem, který mi Cassiina slova vykreslila v mysli. Zraněná holčička a poblíž ní zprohýbaný kov, co zbyl z kola. Útroby se mi zkroutily do uzlu.

„Mami, ty sny se zhoršují.“

„Já vím.“ Políbila jsem Cassie na hlavu a nadechla se nevinnosti jejího šamponu s vůní kiwi. Bože, na takové sny byla příliš malá. Byla příliš malá na to, aby viděla taková zranění. Stejně jako neléčené onemocnění se i její předtuchy zhoršovaly, byly ohavnější. Po předpovězení nehody se jí noční můry vracely, dokud se předpověď nevyplnila.

Nevěděla jsem proč a ani jak je zastavit. Už od batolecího věku měla Cassie zvýšené povědomí o zranění lidí, které má ráda, téměř jako by ji něco bolelo společně s nimi. Snažila se je ukonejšit a poletovala kolem nich jako ošetřovatelka. V počátcích její schopnosti vidění v jistém směru otevíraly cestu její pečovatelské stránce. Předvídala jen nehody a vždycky se týkaly lidí, co zná. Jakmile se jedna předpověď vyřešila, zanedlouho následovala další. Stal se z toho mučivý koloběh a já jsem musela najít způsob, jak ho zastavit.

„Řekla jsem Grace, že ji srazí auto,“ svěřila se mi Cassie šeptem. „Neposlouchá mě a nevěří mi.“

To oni nikdy.

„Pamatuješ si, o čem jsme se spolu bavily?“ Dobře jsem zvážila, co jí řeknu, se rty přitisknutými k její hlavě, takže jí můj dech čechral vlasy a pod bradou jsem ucítila její váhavé přikývnutí. „O svých viděních nebo nočních můrách nemluv. S nikým. Tvoji přátelé to nepochopí.“ Nikdo to nechápal.

Dokonce i já jsem to chápala jen stěží.

Cassie na mě pohlédla smutnýma očima. „Ale když to Grace řeknu, na kolo si nesedne. Nechci, aby jezdila do školy na kole. Může umřít.“ Cassie zabořila tvář do plyšového králíčka. „Chci jen pomoct.“

A já jen chtěla, aby ta vidění už zmizela.

Hladila jsem Cassie po zádech a společně jsme s očima široce otevřenýma hleděly do stropu. Když to vypadalo, že ani jedna z nás znovu neusne, zeptala jsem se: „Dala by sis sklenici mléka?“

„Ano prosím.“ Cassie ze sebe skopala deku a já jsem se postavila a natáhla k ní ruku. Sevřela mi prsty a cupitaly jsme přes chodbu do kuchyně. Její bosé nohy na studené podlaze šustily. Moje těžší kroky rozvrzaly každé uvolněné prkno. Posadila se na svoji židli u okna a králičí slečnu Bunny si umístila do klína. Přes stůl na mě hledělo jedno plastové oko plyšové hračky – to druhé se během loňského léta ztratilo v písku na pláži Avila Beach. Nalila jsem dvě sklenice a jednu postavila před Cassie.

Lednice předla a dům skřípal, jako by se chvěl v raném jarním větru. Sledovala jsem, jak Cassie nabízí Bunny doušek ze sklenice, nakláněla okraj, až se tekutina dotkla ošumělého plyše a zanechala za sebou mléčný knír. K očištění Bunny použila rukáv noční košile.

Upíjela jsem ze svojí sklenice a schválně jsem si nechala mléko přetéct přes horní ret. Když jsem předvedla vlastní mléčný knír, Cassie se zahihňala a mě to zahřálo u srdce. Ten zvuk jsem milovala. A ona se poslední dobou moc často nesmála.

Když dopila, přesunula se Cassie na pohovku. Opláchla jsem sklenice, zapnula televizi a ztlumila zvuk. Pak jsem se posadila a přitulila se k ní.

Zbytek noci se nijak nelišil od jiných nocí od čtvrtka a mnoha dalších za poslední tři měsíce. Uhnízděná vedle mě a v bezpečí pod mojí paží sledovala Cassie obrázky v televizi, dokud ji nepřemohl spánek. Zůstala jsem vzhůru a myslela na dívku z Cassiina vidění, na její nejlepší kamarádku. Chudinka. Doufala jsem, že Grace přežije nehodu bez poškození mozku. Přesto jsem se však modlila, aby ji to auto srazilo.

Čím dřív začne její bolest, tím dřív Cassiina skončí, i když jen nakrátko.

Kapitola 3

Pondělí, ráno

Zastavila jsem u obrubníku na parkovišti před školou. Zatímco jsme seděly v SUV, Cassie sledovala skupinku dívek tisknoucích se k sobě jako fotbalový tým před zápasem. U otevřené brány na školní pozemky se jich shluklo pět, tašky měly přehozené přes ramena a kroužkové pořadače si tiskly ke stále ještě plochým hrudníkům. Bavily se mezi sebou, dokud vyčouhlá brunetka neukázala bradou na moje auto. Čtyři hlavy se jako jedna otočily k nám a holky očumovaly moji dceru.

Zákeřné potvůrky. Vracely se mi záchvěvy vzpomínek na základní školu. Popichování a posměšky, pak obezřetné pohledy, které mě posléze vykázaly do rohu školního dvora. Bylo snadnější smířit se s rolí společenského vyvrhele, než vysvětlovat divné věci, co jsem viděla nebo je zdánlivě nutila dělat druhé.

Otočila jsem se na sedadle, abych se podívala na Cassie.

Obrátila se ke mně, pod modrýma očima měla velké tmavé kruhy. „Dneska nechci jít do školy.“

Svěsila jsem koutky úst, protože jsem ji chápala. Ale čekalo mě vyučování dějin umění v přípravném kurzu na vysokou a nebyl nikdo, kdo by s ní mohl zůstat doma. „Cassie, dneska ráno musím pracovat. A odpoledne mám schůzku s klientem.“ Butik s plážovým oblečením v centru se zajímal o moji letní kolekci drátovaných šperků s mořským sklem. Jinak bychom obě zůstaly doma a ráno si pořádně přispaly.

Promnula prsty Bunnyino ucho a otočila se zpátky k oknu. „Dneska by měla mít Grace nehodu. Doufám, že ráno nejela na kole.“

„Jestli nejela a je tady, nic neříkej. Slib mi, že nebudeš o svém vidění mluvit.“ Natáhla jsem se za sedadlo a jemně jí zmáčkla koleno.

„Slibuju.“ Rychle otevřela dveře a vyklouzla ven. Bunny nechala v autě pohozenou na zadním sedadle.

„Budu tady, až zazvoní,“ řekla jsem, než zabouchla dveře.

Cassie šla ke školnímu dvoru se sklopenou hlavou a dívkám se velkým obloukem vyhnula. Sledovaly ji pohledy, a jakmile prošla branou, srazily hlavy k sobě. Bylo mi naprosto jasné, že Cassie pomlouvají.

Po páteři mi tancovalo horko a v ústech mi brněla elektřina. Moc ve mně vřela a chtěla se osvobodit.

Stiskla jsem volant silněji. „Mysli na šťastné věci, Molly,“ zamumlala jsem si pro sebe. Šťastné myšlenky.

Protáhla jsem prsty a povzdechla si. Povzdech přešel rovnou v zívnutí. Kávu. Nutně jsem potřebovala kávu. Zařadila jsem, vyjela z parkoviště a zamířila do kavárny o kousek dál v ulici, ale myšlenkami jsem zalétla zpátky ke Cassie.

Její schopnosti se prokázaly teprve nedávno, ale já jsem se obávala, že už teď je z ní společenský vyvrhel. Jen kdyby se naučila ve škole o předtuchách nemluvit. Na druhou stranu, já jsem taky otci nenaslouchala, pomyslela jsem si s těžkým provinilým povzdechem a bodnutím neklidu. Proč bych měla očekávat, že Cassie bude poslouchat?

Zanedlouho jsem se s kávou v ruce vracela k autu, když v tom mi zazvonil telefon. Balancovala jsem s klíči a kávou a lovila telefon zespodu kabelky.

„Haló?“

„Slečna Brennanová? Tady je Bev Marshová z kanceláře školy. Cassie je v pořádku, ale ředitelka Harrisonová by se s vámi ráda setkala. Máte dnes ráno čas?“

Sevřelo se mi srdce. Hlavou mi probleskl nespočet scénářů. Jak ty holky, co jsem viděla předtím, tisknou Cassie k zemi, tahají ji za vlasy a posmívají se jí.

Podívala jsem se na hodinky. Do začátku vyučování mi zbývala hodina. „Můžu přijít hned, jestli se vám to hodí.“

„Děkuji, slečno Brennanová. Dám ředitelce Harrisonové vědět.“

Kancelář školy byla cítit instantní kávou a inkoustem z tiskárny. U zadní stěny ztěžka hučela kopírka. Na výstupní přihrádce se neustále hromadily papíry. Pozdní příchozí čekali v řadě, aby si vyzvedli potvrzení o pozdním příchodu. Jejich nabručené, ospalé tváře dávaly jasný signál, že zaspali.

Položila jsem vlhké dlaně na vysoký pult. „Jsem tady na schůzku s ředitelkou Harrisonovou,“ sdělila jsem ženě sedící za přepážkou.

„Slečna Brennanová?“

„Ano.“

„Okamžik. Dám ředitelce Harrisonové vědět, že jste tady.“ Zvedla telefon. „Zatím si můžete sednout.“

Otočila jsem se k čekárně. Cassie seděla sama, kývala nohama a se skloněnou hlavou si pohrávala s náramkem na zápěstí. U nohou jí ležel batoh. Přešla jsem k ní a klekla si.

„Cassie, zlato, co tady děláš?“ Dotkla jsem se jejích nohou, paží a vzala její tvář do dlaní, abych se ujistila, že je v pořádku a kosti má netknuté. Vzala jsem ji za ruce.

Zvedla ke mně obličej a pokrčila rameny. „Nevím. Hned po zazvonění mi paní Pierceová řekla, abych si vzala batoh a šla do ředitelny.“

To neznělo dobře. Zatímco jsem uvažovala, proč si nás obě dala ředitelka zavolat, posadila jsem se na židli vedle Cassie a uhladila jí vlasy. „Ředitelka Harrisonová se se mnou chce setkat. Měla bych něco vědět? Nechceš mi něco říct?“

Cassie zavrtěla hlavou a znovu ji sklonila. Semkla ruce v klíně a z rukávu jí vyklouzl náramek, takže přitáhl můj pohled. Trojúhelníkový kousek světle modrého mořského skla vsazený do tenké textilní vazby na roztřepeném provázku. Na povrch vyplula vzpomínka jako stoupající příliv. Jasně zajiskřila a vyrazila mi dech. Viděla jsem samu sebe jako mladou dívku, jen o několik let starší než Cassie, jak natahuji ruku pro dírkami poseté sklíčko, co v písku našel chlapec, kterého jsem znala. Owen. Chtěla jsem se nad tou vzpomínkou pozastavit, ztratit se v přívalu pocitů, které s sebou přinesla jako voda ženoucí se k pobřeží. Mísila v sobě touhu i lítost. Zabolelo mě u srdce.

Zhluboka jsem se nadechla a uvědomila si, že svírám přívěsek, co nosím kolem krku. Další z Owenových dávných dárků. Už dlouho jsem na něj tak jasně nemyslela a ještě delší čas uběhl od doby, kdy jsem ho opustila.

Upravila jsem Cassie náramek na zápěstí a zeptala se: „Kde jsi to sebrala?“

„Našla jsem ho.“ Cassie si stáhla rukáv a sklíčko tak zakryla.

„Cassie,“ zatlačila jsem na ni. „Zase ses mi hrabala ve šperkovnici?“

Škubla ramenem. „Líbila se mi ta barva.“

Kromě kolekce drahých náhrdelníků a náušnic, co jsem navrhla, jsem v ní měla také několik přepychových kousků po matce. A několik speciálních cetek od Owena, jako náramek, který si Cassie vzala.

Zrovna jsem jí chtěla připomenout, aby si nehrála s mými šperky, když mě zavolala Bev.

„Paní Harrisonová vás teď přijme.“

Rychle jsem se postavila a taška přes rameno mi spadla na podlahu. Kanceláří se rozlehlo žuchnutí. Sebrala jsem ji a s několika povzbudivými slůvky jsem vytáhla Cassie na nohy.

Bev přeskočila pohledem z Cassie zpátky ke mně. „Je mi líto, jen vás, slečno Brennanová. Cassie, můžeš počkat tady, než bude tvoje máma hotová.“

Cassie sebou praštila zpátky na židli.

Sehnula jsem se, abychom měly oči ve stejné úrovni. „Nebude to trvat dlouho.“ Kývla jsem hlavou k polici s knihami pod nástěnkou s oznámeními. „Běž si vzít něco ke čtení.“

Cassie si navlhčila rty a přešla k polici. Prošla knihy, vybrala si jednu s koťátky na přebalu a vrátila se k židli. Cassie kočky milovala, dokonce prosila, zda by si mohla nechat jedno kotě z vrhu, který byl určený k darování před místním obchodem s potravinami. Řekla jsem jí, že jednou. Starat se ještě o zvíře bylo nad moje síly, když se poslední dobou zdálo, že se nedokážu postarat ani o vlastní dceru.

Napřímila jsem se a následovala Bev chodbou. Dveře do Janeiny kanceláře byly otevřené. Bev klepla klouby do dveřního rámu. „Ředitelko Harrisonová, slečna Brennanová je tady.“ Ukázala ke dvěma židlím před stolem. „Posaďte se.“

Zamumlala jsem poděkování a posadila jsem se na židli nejblíž dveřím. Bev nás nechala samotné.

„Dejte mi chvilinku, jen dopíšu tenhle e-mail.“ Jane ťukala do klávesnice otočená zády ke mně. Žaluziemi dovnitř pronikalo sluneční světlo a kreslilo na světle modré stěny vodorovné čáry. Uklidňující barva. Doléhaly k nám tlumené hlasy z chodby.

Jane zmáčkla klávesu, vypnula monitor a otočila se na židli. Věnovala mi pátravý pohled skrze brýle s fuchsiovými obroučkami. Měla unavené oči, jako kdyby se v noci moc nevyspala.

Vítej v klubu.

Její rtěnkou natřená ústa se roztáhla do úsměvu spíše nuceného než upřímného. Sepjala ruce a klesla jimi na stůl. O dřevo zachřestil a klapl korálkový náramek. „Děkuji, že jste sem dorazila tak rychle.“

„Samozřejmě.“

Jane Harrisonovou jsem znala od doby, kdy učila Cassie v první třídě. Vloni ji povýšili na zástupce a letos převzala roli ředitelky, když Deidre Whitmoreová odešla do důchodu. Jane byla férová a se studenty dobře vycházela. Hádala jsem, že jsme přibližně stejně staré, ale Jane byla vdaná a bezdětná. Jednou se mi svěřila, že se svým manželem Quinnem plánují rodinu. To bylo téměř před třemi lety.

Jane srovnala na stole už tak úhledně vyrovnané tužky a svraštila čelo. Přes tvář jí přelétl stín a vycítila jsem, že jí myšlenky někam utíkají. Pevně jsem sevřela opěrky židle. Cítila jsem se podrážděná a netrpělivá. Cítila jsem, jak hluboko uvnitř mě vyvěrá příboj elektřiny. Nahoru po páteři se mi přelila vlna touhy přesměrovat jí myšlenky zpátky do místnosti. Přinutit ji vyklopit cokoli, co zapříčinilo, že je Cassie nucená sedět v čekárně a já naproti Jane. Soustředila jsem se na svoje nitro a na okamžik nechala oční víčka klesnout. Zhluboka jsem se nadechla a cítila, jak se moje tělo uvolňuje, mysl uklidňuje a já se znovu kontroluju.

Lepší, pomyslela jsem si s dalším zvednutím a klesnutím hrudníku. Rychle jsem otevřela oči a nasadila příjemný úsměv.

Jane škubla prsty, což způsobilo, že se tužka odkutálela z formace. Posunula ji zpátky a znovu sepjala ruce.

„Spojila bych se s vámi už v pátek, ale přihodilo se něco naléhavého a musela jsem odejít brzy.“

„To něco naléhavého nemělo nic společného s Cassie, že ne?“

Zavrtěla hlavou. Od obrouček brýlí se jí odrazila onyxová kudrna. „Cassie se týká jiná záležitost. Byla jsem upozorněna na incident, který se ve čtvrtek odpoledne odehrál mezi Cassie a její kamarádkou Grace. Alice Kalingová, Graceina matka, mi v pátek ráno volala. S děvčaty jsem mluvila a jejich popisy té události se shodují, stejně jako verze svědků.“

„Co přesně se stalo?“

„Cassie nadávala Grace kvůli helmě na kolo. Trvala na tom, aby si Grace pořídila novou, nebo aby nejezdila do školy na kole.“

„A co je na tom špatného? Cassie si jenom přeje, aby byla její kamarádka v bezpečí.“

„Cassie řekla Grace, že ji srazí auto a její krev bude všude na cestě a bude mít rozbitou hlavu. Že bude dlouho spát v nemocnici. Cassie řekla, že o tom měla vidění.“ Jane se naklonila dopředu. „Křičela to během obědové přestávky před mnoha dětmi. Cassie je skutečně vystrašila, především, když pronásledovala Grace na záchody a zahnala ji do kabinky. Grace stála na záchodové míse a volala o pomoc. Uklouzla a spadla.“

Zatlačila jsem záda do židle. Oči mě pálily, soucítila jsem s dcerou. Potřebovala jsem sehnat pomoc, a ne ten druh, co poskytuje lékař.

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3