Copyright © Jojo’s Mojo Ltd, 2019

All rights reserved

Translation © Lucie Mikolajková, 2020

ISBN 978-80-249-4368-8

Barbaře Napierové, která mi darovala hvězdy, když jsem je nejvíc potřebovala.

A všem knihovnicím a knihovníkům na celém světě.

Prolog

20. prosince 1937

Poslouchejte. Stačí zajet tak tři míle do lesa hned pod Arnott’s Ridge a ocitnete se v tichu tak hutném, jako byste se jím brodili. Po rozbřesku už nezpívají ani ptáci, dokonce ani uprostřed léta, a už vůbec ne teď, kdy je mrazivý vzduch tak ztěžklý vlhkem, že znehybní i těch zbylých pár lístečků, jež se stále ještě statečně drží na větvích. Mezi duby a ořechovci se nepohne ani myš: zvěř je zalezlá hluboko pod zemí, tulí se k sobě měkkými kožíšky v uzounkých jeskyňkách a vykotlaných kmenech stromů. Sníh je tak hluboký, že se mule boří nohy až po hlezna, ta každých pár kroků klopýtne, podezíravě zafrká a opatrně našlapuje, kdyby pod tou nekonečnou bílou pokrývkou byly nějaké uvolněné kamínky nebo výmoly. Jen úzký potok o kus níž sebevědomě uhání kupředu, průzračná voda šumí a bublá v kamenitém korytě a míří kamsi, kde nikdo z místních nikdy nebyl.

Margery O’Hareová zkusmo zahýbe prsty v botách, ale už dávno je zimou přestala cítit a zkřiví tvář při pomyšlení, jak to bude bolet, až se začnou rozehřívat. Troje vlněné punčochy, a v téhle zimě by vyšlo nastejno, kdyby byla naboso. Poplácá urostlého mulího hřebce po šíji a tlustými pánskými rukavicemi smete ledové krystalky, které se mu tvoří na husté srsti.

„Dostaneš dneska porci navíc, Charley,“ řekne a mula zastříhá obrovskýma ušima. Margery si poposedne, urovná sedlové brašny, aby byl náklad vyvážený, a oba se dál brodí směrem k potoku. „Přidám ti do toho teplou melasu. A možná si ji dám taky.“

Ještě čtyři míle, řekne si a zalituje, že se ráno víc nenasnídala. Kolem indiánské stráně, nahoru po stezce mezi borovicemi, přes dva dolíky, a pak už se objeví Nancy, při chůzi bude máchat rukama jako dítě, jako obvykle si bude zpívat nějakou kostelní píseň a její jasný, silný hlas se bude rozléhat na celý les.

„Nemusíte mi přece chodit pět mil naproti,“ říká staré paní co čtrnáct dní. „To je přece naše práce. Proto máme koně.“

„Ach, vy děvčata toho děláte už tak dost.“

Ale Margery ví, co za tím doopravdy je. Nancy, stejně jako její sestra Jean v jejich maličkém srubu u Red Lick, která je nemocná a nevstane už z postele, si nedokážou představit, že by přišly o svůj pravidelný příděl příběhů. Nancy je čtyřiašedesát, v puse jí zbývají tři zdravé zuby a potrpí si na pohledné kovboje. „Ten Mack McGuire, z toho se mi vždycky zatřepetá srdíčko jak prostěradlo na šňůře, když fouká vítr!“ Pak sepne ruce a zdvihne oči k nebi.

„Ten Archer o něm umí tak napsat! Jen jen vystoupit z knížky a vyzdvihnout mě k sobě na koně.“ Pak se k Margery spiklenecky nakloní. „A že bych si zajezdila ráda nejenom na koni! Můj muž říkával, že když jsem byla mladá, měla jsem panečku pořádný posed!“

„Tak o tom vůbec nepochybuju, Nancy,“ odpoví Margery pokaždé a stará paní se rozesměje a plácá se do stehen úplně stejně, jako když to řekla poprvé.

Najednou zapraská větvička a Charley zastříhá ušima. S těmihle plachtami nejspíš slyší až na půl cesty do Louisville. „Tudy, hošku,“ řekne Margery a vede ho tak, aby šel dál od skalnatého výčnělku.

„Za minutku už ji uslyšíš.“

„Tak kampak, co?“ Margery trhne hlavou.

Trochu se motá, ale pohled má přímý a neúhybný. Na pušce má natažený kohoutek a prst na spoušti, takový nerozum! „Teď se na mě podíváš, co, Margery?“

Snaží se, aby jí hlas zněl vyrovnaně, ale v hlavě jí hučí. „Já vás vidím, Cleme McCulloughu.“

„Jááá vááás vidííím, Cleme McCulloughu!“ zopakuje to posměšně, jako otravné dítě na školním dvoře. Vlasy mu na jedné straně trčí, jako by si je přeležel ve spánku. „Vidíš mě, ale koukáš na mě svrchu! Vidíš mě, ale koukáš na mě jako na lejno na podrážce. Jako bys snad byla něco extra!“

Margery se nikdy ničeho zvlášť nebála, ale tyhle horaly už dobře zná a ví, že s opilcem se není radno pouštět do hádky. Zvlášť když drží v ruce nabitou pušku.

V duchu si rychle vypočítává, koho kdy mohla nějak urazit – Bůh ví, že jich pěkných pár je, ale McCullough? Kromě toho, co je nasnadě, ji nic nenapadá.

„Jestli měla vaše rodina nějaký spor s mým tátou, tak si to vzal do hrobu. Teď už jsem tu jenom já a na krevní mstu nehraju.“

McCullough jí stojí přímo v cestě, rozkročený ve sněhu, s prstem pořád na spoušti. Kůži má posetou modrofialovými skvrnami – zjevně je tak opilý, že si vůbec neuvědomuje, jaká je zima. Nejspíš je tak pod obraz, že by se ani netrefil, ale ona to rozhodně nehodlá riskovat.

Posune se v sedle, zpomalí mulu a podívá se stranou. Břehy potoka jsou příliš strmé a zarostlé stromy, tudy neprojede. Buď ho nějak přesvědčí, aby uhnul, anebo najede přímo na něj, a stále víc ji láká udělat to druhé.

Mula zastříhá ušima. V tom tichu slyší Margery tlukot vlastního srdce, naléhavě jí pulzuje v uších. Roztržitě si pomyslí, že takhle nahlas ho snad ještě nikdy neslyšela. „Jenom dělám svou práci, pane McCulloughu. Ocenila bych, kdybyste mě nechal projet.“

Zamračí se, když si uvědomí, že v tom, jak přezdvořile vyslovila jeho jméno, se možná skrývá urážka. Pohne puškou a ona si uvědomí, že udělala chybu.

„Tak práci… Myslíš, že jsi bůhvíco, žejo? Víš, co ty potřebuješ?“ Hlasitě si odplivne a čeká na odpověď. „Povídám, víš, co ty potřebuješ, holka?“

„Předpokládám, že moje představa se bude na míle lišit od té vaší.“

„Ty máš na všechno odpověď, co? Myslíš, že nevíme, co tady provádíte? Myslíš, že nevíme, co roznášíte mezi slušný, bohabojný ženský? My dobře víme, co máte za lubem. Máš v sobě ďábla, Margery O’Hareová, a ďábel se z takový holky jako ty dá vyhnat jenom jediným způsobem.“

„No, moc ráda bych tu s vámi zůstala a dozvěděla se, co je to za způsob, ale bohužel musím objet všechny štace, takže třeba bychom mohli pokračovat –“

„Sklapni!“

McCullough zvedne pušku. „Zavři tu zatracenou klapačku!“ Margery zavře pusu.

Muž postoupí o dva kroky k ní a pevně se rozkročí. „Slez z tý muly.“

Charley neklidně přešlápne. Margery má srdce až v krku, uvázlo jí tam jako ledový oblázek. Kdyby se otočila a dala na útěk, zastřelí ji. Jediná cesta vede podél potoka. Pod lesní hrabankou je holý křemen a stromy rostou příliš hustě, než aby se mezi nimi propletla. Na míle daleko tu není ani noha, uvědomí si Margery, až na starou Nancy, která se právě teď pomaličku šourá přes kopec.

Je tu úplně sama a on to dobře ví.

„Povídám, abys slezla,“ zasyčí tišeji. Přistoupí ještě o dva kroky.

Boty mu na sněhu zakřupou.

Takhle to bohužel je, pro ni i pro všechny ženy v tomhle kraji. Nezáleží na tom, jak jste chytrá, jak šikovná, jak samostatná – hloupý chlap s puškou nad vámi bude mít vždycky navrch. Hlaveň je jen kousíček od ní, takže jako by hleděla do dvou bezedných černých děr. Pak McCullough zničehonic se zavrčením pušku spustí, hodí si ji zpátky na rameno a popadne mulu za otěže. Ta se prudce otočí, takže se jí Margery neohrabaně sveze až na krk. McCullough ji chňapne za stehno a druhou rukou znovu sáhne pro pušku. Z dechu mu kysele čpí alkohol a ruku má tak špinavou, že jako by byla šupinatá. Margery se celá otřese hnusem.

A pak se zdáli ozve Nancyin hlas.

Ach, proč jen se míru vzdáme, bolest nesem převelkou…

McCullough zvedne hlavu. Najednou Margery zaslechne Ne! a někde daleko v mysli si překvapeně uvědomí, že vyšlo z jejích úst. Jeho prsty ji svírají a tahají, jedna ruka ji sevře v pase, takže ztratí rovnováhu. Z toho urputného sevření a smrdutého dechu cítí svou budoucnost, která se náhle mění v něco temného a strašlivého. Ale z té zimy je nemotorný. Začne znovu nešikovně šátrat po pušce, na okamžik se k ní přitom otočí zády a ona vycítí příležitost. Levou rukou sáhne za sebe do sedlové brašny, a právě když se muž otočí, pustí Margery otěže, pravou rukou sevře i druhý roh těžké knihy a praští ho, jak nejvíc svede, třískne ho přímo do tváře. Puška vystřelí a ta rána se rozléhá v prostoru a odráží se od stromů, zpěv na chviličku utichne a k nebi vzletí hejno ptáků, jako mihotavý černý mrak plný třepetajících se křídel. McCullough se skácí k zemi, mula vyhodí zadníma nohama a pak se vyděšeně vrhne kupředu a přitom přes něj zakopne, takže Margery vyjekne a musí se chytit sedlové hrušky, aby se na zvířeti udržela.

A pak už uhání korytem potoka, dech zadrhnutý v hrdle a srdce bušící jako o závod. Nezbývá než důvěřovat, že se mula v ledové vodě udrží na nohou, a neodvažuje se ohlédnout, aby zjistila, jestli se McCulloughovi náhodou nepodařilo vstát, aby běžel za ní.

1

O tři měsíce dříve

Na to, že je září, je opravdu nezvykle horko, shodli se všichni, když stáli před obchodem a ovívali se anebo se míjeli ve stínu eukalyptů. V zasedacím sále v Bailleyville to čpělo louhovým mýdlem a zvětralými parfémy, jak tu těla v parádních popelínových šatech a letních oblecích seděla namačkaná jedno na druhé. Vedro se vpilo i do obložení stěn, takže dřevo nesouhlasně vrzalo a vzdychalo. Alice se pevně tiskla zezadu k Bennettovi, společně se prodírali řadami židlí nastavěných těsně vedle sebe a neustále se omlouvali, jak se sedící museli se stěží potlačovaným vzdycháním zvednout. Alice by přísahala, že jak se každé tělo trochu zaklonilo, aby mohli projít, teplo z něj se vsáklo i do ní.

Promiňte. Moc se omlouvám.

Konečně se Bennett dostal ke dvěma volným židlím. Alice se s tvářemi rozhořelými rozpaky posadila a snažila se nevšímat si postranních pohledů okolosedících. Bennett si zkontroloval klopy, oprášil z nich neexistující smítka a pak si všiml její sukně. „Ty ses nepřevlékla?“ sykl šeptem.

„Vždyť jsi říkal, že jdeme pozdě!“

„Ale nemyslel jsem, že máš jít v domácích šatech!“

Zkoušela udělat zapékané hovězí, aby přiměla Annie servírovat i něco jiného než tradiční jižanské recepty. Jenomže brambory zezelenaly a jí se nedařilo správně odhadnout, jak je sporák rozpálený, a když hodila na pánev maso, omastek ji celou postříkal. A pak ji přišel hledat Bennett (pochopitelně ztratila pojem o čase) a vůbec nechápal, proč prostě nenechá kuchyňské záležitosti na hospodyni, když se má konat tak důležitá schůze.

Alice si dlaní přikryla největší mastnou skvrnu na sukni a rozhodla se, že ji po celou následující hodinu nesundá. Protože hodina to určitě bude. Nebo dvě. Anebo – Bůh jí pomoz – klidně i tři.

Do kostela a na schůze. Na schůze a do kostela. Někdy Alici Van Cleveové připadalo, že jednoduše vyměnila jednu únavnou každodenní rutinu za jinou. Zrovna dnes ráno pastor McIntosh téměř dvě hodiny tepal do hříšníků, kteří se podle všeho snaží v městečku zavést vládu bezbožnosti, a teď se zuřivě ovíval a zdálo se, že je až znepokojivě připravený pustit se do řeči znovu.

„Obuj si ty boty,“ zašeptal Bennett. „Někdo by si mohl všimnout!“

„To je tím horkem,“ odvětila. „Mám anglické nohy. Na takovéhle teploty nejsou zvyklé.“ Sice na manžela neviděla, ale přímo cítila jeho vyčerpaný nesouhlas. Jenomže jí bylo tak horko a byla tak unavená, že jí to bylo jedno. Řečník měl tak uspávací hlas, že slyšela sotva každé třetí slovo – klíčí… lusky… řezanka… papírové sáčky – a zbytek ji vlastně ani nezajímal.

Prý že manželství bude dobrodružství! Cesta do jiné země! Však si přece vzala Američana. Nové jídlo! Nová kultura! Nové zážitky! Představovala si samu sebe v New Yorku, jak v úhledném kostýmku sedává v rušných restauracích a kráčí po zalidněných chodnících. Jak bude psát domů a chlubit se všemi těmi novými zkušenostmi. Ach, Alice Wrightová? Není to ta, co si vzala toho fešáckého Američana? Přesně tak, poslala mi pohled – byla v Metropolitní opeře, a taky v Carnegie Hall…

Nikdo ji nevaroval, že ve skutečnosti bude zdvořile konverzovat s postaršími tetičkami nad parádním porcelánem, že bude neustále něco spravovat nebo pořád dokola vyrábět sešívané přikrývky, anebo – což bylo ze všeho nejhorší – vysedávat na smrtelně nudných kázáních. Sáhodlouhá kázání, která jako by trvala snad celá desetiletí, nekonečné schůze. Bože, tihle chlapi se tak rádi poslouchali! Měla pocit, jako by ji někdo čtyřikrát týdně celé hodiny plísnil.

Cestou sem se Van Cleveovi zastavili hned ve třinácti kostelích, ale jediné kázání, které si Alice užila, bylo v Charlestonu, kde kazatel mlel tak dlouho, že s ním jeho ovečky ztratily trpělivost a jednomyslně se rozhodly ho „uzpívat“ – všichni se dali do zpěvu, úplně ho přehlušili a on konečně pochopil a značně popuzeně toho pro ten den nechal. Alici rozesmálo, jak se marně snažil mluvit, ale jejich odhodlané hlasy ještě zesílily.

Zjistila ovšem, že v Baileyville v Kentucky je sbor věřících bohužel kázáním zcela uchvácen.

„Obuj se, Alice! Prosím.“

Alice se očima setkala s paní Schmidtovou, u níž byla před dvěma týdny na čaji, a honem se upřeně zadívala před sebe v obavě, že bude vypadat až příliš přátelsky a paní Schmidtová ji pozve znovu.

„Tak tedy, děkujeme Hankovi za rady ohledně skladování semen. Určitě máme všichni nad čím přemýšlet.“

Alice vklouzla nohama do bot, když vtom pastor dodal: „Ach ne, dámy a pánové, ještě nevstávejte! Ještě by vám něco ráda krátce řekla paní Bradyová.“

Alice už dobře věděla, co se za touhle formulací skrývá, a znovu se vyzula. Předstoupila pomenší žena ve středních letech, kterou by její otec popsal jako „pěkně polstrovanou“ – její tělo sestávalo z pevných bochánků a křivek, jaké si člověk spojuje s prvotřídními pohovkami.

„Chci mluvit o té pojízdné knihovně,“ začala paní, zatřepetala si u krku bílým vějířem a upravila si klobouk. „Došlo k určitému vývoji, o kterém bych vás ráda informovala.

Všichni víme, jak – ehm – drtivý dopad měla na naši skvělou zemi hospodářská krize. Tak jsme se soustředili na to, abychom prostě nějak přežili, že jsme upozadili řadu dalších věcí. Někteří z vás možná vědí, jak ohromně se pan prezident a paní Rooseveltová snaží, aby lidé opět zaměřili pozornost na gramotnost a vzdělání. Začátkem tohohle týdne jsem měla tu čest zúčastnit se posezení s paní Lenou Nofcierovou, předsedkyní Knihovní služby v Kentuckém sdružení rodičů a přátel školy, a dozvěděla jsem se, že Úřad na podporu zaměstnanosti zavádí v několika státech systém pojízdných knihoven – a pár jich bude dokonce i tady v Kentucky. Někteří z vás už možná slyšeli o knihovně, která vznikla v Harlan County. Že ano? No vidíte, a ta má nesmírný úspěch. Pod záštitou ÚPZ a samotné paní Rooseveltové –“

„Je to episkopalistka.“

„Co prosím?“

„Rooseveltová. Je episkopalistka.“

Paní Bradyové zaškubalo ve tváři. „No, to jí ale zazlívat nebudeme, že? Je to naše první dáma a snaží se pro celou zemi dělat úžasné věci.“

„Měla by si spíš hledět, kde je její místo, a ne se do všeho motat!“ Chlapík s tučnými tvářemi ve světlém lněném obleku zavrtěl pohoršeně hlavou a rozhlédl se, zda s ním ostatní souhlasí.

Naproti přes uličku se Peggy Foremanová předklonila a upravila si sukni právě ve chvíli, kdy si jí Alice všimla, takže to vypadalo, že na ni Alice schválně zírá. Peggy se zamračila, vysoko zdvihla drobný nosík a pošeptala něco dívce vedle sebe, která se rovněž předklonila a věnovala Alici podobně nepřátelský pohled. Alice se znovu opřela na židli a snažila se zarazit červeň, která se jí hrnula do tváří.

Alice, když si nenajdeš přátele, nikdy sem nezapadneš, opakoval jí pořád Bennett, jako by snad měla nějakou šanci získat Peggy Foremanovou a její partu kamarádek s kyselými obličeji na svou stranu.

„Ta tvoje milá už po mně zase metá očima blesky,“ zamumlala Alice.

„Není to moje milá.“

„Ona si zjevně myslela, že je.“

„Už jsem ti říkal, že to jsme byli ještě hrozně mladí. A pak jsem potkal tebe a… no, a už je to pryč.“

„Byla bych ráda, kdybys to řekl i jí.“

Naklonil se k ní. „Alice, ty se pořád tak držíš zpátky… Lidi si začínají myslet, že jsi tak trochu… chladná a odtažitá.“

„Jsem Angličanka, Bennette. Srdečnost a otevřenost opravdu nemám v krvi.“

„Jenom si myslím, že čím víc se tu zapojíš do společnosti, tím to bude pro nás oba lepší. A tatínek si to myslí taky.“

„Aha. Vážně? Nepovídej.“

„Nebuď taková.“

Paní Bradyová po nich hodila nevlídným pohledem. „Jak jsem říkala, vzhledem k tomu, jaký úspěch měly tyto iniciativy v sousedních státech, uvolnil ÚPZ prostředky na to, abychom pojízdnou knihovnu založili i tady, v Lee County.“

Alice potlačila zívnutí.

Doma na příborníku stála zarámovaná fotografie Bennetta v baseballové uniformě. Zrovna se mu povedl homerun a ve tváři se mu zračila zvláštní prudkost a radost, jako by se právě v tu chvíli povznesl nad hranice tohoto světa. Alice toužila, aby se takhle znovu začal dívat i na ni.

Jenomže kdykoli si Alice Van Cleveová dovolila o své situaci přemýšlet, uvědomovala si, že její sňatek byl vlastně vyvrcholením sledu náhodných, vzájemně nesouvisejících událostí. Začalo to rozbitým porcelánovým pejskem, když tenkrát s Jenny Fitzwalterovou hrály doma badminton (co měly asi tak dělat, když venku pršelo?), vystupňovalo se to, když ji vyhodili ze školy pro sekretářky, protože neustále chodila pozdě, a vyvrcholilo její údajně nemístnou reakcí na otcova šéfa na vánočním večírku. („Ale on mi sáhl na zadek, když jsem roznášela paštičky!“ namítala Alice. „Nebuď vulgární,“ odbyla ji matka a teatrálně se otřásla.) V důsledku těchto tří událostí – k nimž přibyl ještě jistý incident s přáteli jejího bratra Gideona, v němž figurovala přemíra rumového punče a zničený koberec (nemohla přece vědět, že v tom punči je alkohol! nikdo jí to neřekl!) – její rodiče usoudili, že by se Alice nad sebou „měla zamyslet“, což znamenalo, že ji nikam nepouštěli. Jednou je zaslechla, jak se baví v kuchyni. „Vždycky byla taková. Je jako tvoje teta Harriet,“ utrousil otec přezíravě a matka s ním za to dva dny nepromluvila, jako by nemohla snést tu odpornou představu, že snad Alice zdědila svou povahu po jejím rodu.

Po celou tu dlouhou zimu vymetal Gideon plesy a koktejlové večírky, trávil dlouhé víkendy u přátel nebo si užíval v Londýně, zatímco Alici její přátelé postupně přestali zvát a ona seděla doma, s nechutí a s mizernými výsledky se pokoušela vyšívat a ven se dostala, pouze když doprovázela matku na návštěvy k postarším příbuzným nebo na schůze Ženského institutu, kde se debatovalo převážně o pečení, aranžování květin a Životech svatých – jako by se ji snažily doslova unudit k smrti. Po nějaké době už přestala na Gideonovi vyzvídat podrobnosti, protože ji to jen mrzelo ještě víc. Místo toho trucovala u kanasty, mrzutě podváděla v Monopolech, vysedávala s hlavou složenou na předloktí v kuchyni a poslouchala rádio, které bylo příslibem mnohem méně dusivého a svazujícího světa, než byl ten její.

A pak se jednoho nedělního odpoledne o dva měsíce později objevil na jarní kostelní slavnosti Bennett Van Cleve. Měl americký přízvuk, hranatou tvář a světlé vlasy a voněl z něj svět na miliony mil vzdálený od Surrey – ale vlastně by klidně mohl být hrbatý zvoník od Matky Boží a Alici by stejně připadalo, že přestěhovat se do věže s řinčícími zvony je vynikající nápad.

Alice odjakživa přitahovala mužské pohledy a Bennetta ta elegantní anglická dívka okamžitě uchvátila. Měla velikánské oči, zvlněné plavé vlasy ostříhané na mikádo, hlas měla jasný a s tak vybraným přízvukem, jaký v Lexingtonu v životě neslyšel. Jeho otec poznamenal, že má tak vybrané chování a dokáže tak kultivovaně držet šálek s čajem, že by klidně mohla být britská princezna. Když mu Alicina matka prozradila, že o dvě generace nazpět jsou sňatkem dokonce spřízněni s jednou vévodkyní, pan Van Cleve starší téměř omdlel blahem. „Vévodkyně! Opravdová vévodkyně! Ach Bennette, z toho by tvoje drahá máti byla bez sebe!“

Otec a syn přijeli do Evropy v rámci aktivní misie Spojené církve Boží v Kentucky, aby zjistili, jak žijí věřící mimo Ameriku a jak konají pobožnosti. Pan Van Cleve zaplatil několika účastníkům cestu – na počest své zesnulé ženy Dolores, jak rád oznamoval, kdykoli konverzace poněkud vázla. Je sice podnikatel, ale to neznamená nic, nemá to žádný smysl, pokud to nedělá pod Boží záštitou. Alici připadalo, že ho umírněné a nepříliš horlivé projevy náboženské vroucnosti ve farnosti Matky Boží poněkud zklamaly – a místní farníky pro změnu velmi zaskočilo zanícené hřímání pastora McIntoshe o ohni a síře pekelné (chudinku paní Arbuthnotovou museli vyvést postranními dveřmi na čerstvý vzduch). Ovšem co Britům chybělo na zbožnosti, to podle pana Van Clevea bohatě vynahrazovali svými kostely, katedrálami a dlouhatánskou historií. Není to snad duchovní zážitek sám o sobě?

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

1