LOTOSOVÉ KYVADLO

LOTUS PENDULUM

JAROMÍR VONDRA

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

© Jaromír Vondra, 2020

Cover © Jaromír Vondra, 2020

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-111-7 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-112-4 (mobi verze)

Obsah

Informace pro uživatele této knihy

Kapitola 1 Kde vítr do noci vpadne

Kapitola 2 Kořeny osobnosti přes větve nesmělosti

Kapitola 3 Souzněnost proti soucitnosti

Kapitola 4 Stíny vrhané smrkem

Kapitola 5 Posloužit si rozhledem

Kapitola 6 Studená podlaha

Kapitola 7 Krví posetá půda

Kapitola 8 Nevyjímaje přednesu

Kapitola 9 Podnos ze statku

Kapitola 10 Bezesná stopa

Kapitola 11 sytě zbarvená jinovatka

Kapitola 12 Pokoutný

Kapitola 13 Nevědomky znalá skutečnost

Kapitola 14 Nastíněná síť

Kapitola 15 Vlivné strany

Kapitola 16 Počátek

Kapitola 17 Kroky s něhou

Kapitola 18 Koleje, které vedou do mlhy

Kapitola 19 Prodraný kousek papíru

Kapitola 20 Kyvadlo

Kapitola 21 Dvě strany psaní

Příběh této knihy je čistě fiktivní. Veškerá jména, města i události jsou použity pro výstavbu onoho fiktivního děje a jsou rovněž smyšlené. Jakákoli případná podobnost se skutečnými živými či mrtvými osobami, historickými událostmi

i podniky je náhodná.

KAPITOLA 1

KDE VÍTR DO NOCI VPADNE

„Svět si šel letmým krokem, zatímco mé kroky běsnily se šrámy na dlaních a s posledním dechem na očích.“

„O svém dosavadním životě přemýšlím jako o rozvinutém, větvemi prorostlém smrku. Ten smrk se tyčí pod nekonečnou a prastarou noční oblohou. Je to příjemný letní den po chvilkové dešťové přeháňce. Proběhne mi hlavou, když nad tím tak bádám.“

„Proč sis zvolil pro svou osobnost zrovna smrk?“ tázal se po chvíli ticha upřeným pohledem Daton, který seděl na druhé straně stolu s nervozitou, která mu nedala klidu, aby mohl alespoň na chvíli svou obezřetnost zmírnit.

„Pro začátek postačí, když se smrku podíváš pod kůru. Spatříš letokruhy, které v něm navždy setrvají. Smrk je i přes svou zdánlivou měkkost nevídaně houževnatý a přizpůsobivý. Příčný nebo raději středový řez kmenem smrku? Nezáleží, co si zvolíš za variantu. V obou případech bude kmen zasažen, je jasné, že posléze padne. Ovšem, jeho kořeny setrvají.“

Datonův pohled byl stále více neklidný. Ten strach spolu s běsem v jeho očích a především ta nevyrovnanost, kterou se tak usilovně snažil skrývat. Tím vším jen onen vnitřní stav svými tiky a nekontrolovatelnými obličejovými gesty pomalu a tuze nápadně poodhaloval.

Přesně jako když obrátíte minci na její rub neboli revers, pomůže-li vám to pro představu. No a po olíznutí vám někdy naše méně vnímavé smysly vštěpují její kovovou a odpudivou chuť. Pro tentokrát nás smysly neklamou, řekl bych. Datona však jeho smysly a zdravý rozum klamou náležitě. S rozklepaným hlasem ke mně začínal po vší snaze ale přeci jen promlouvat.

„Rade, uvědom si, že můj momentální výběr prostě úzce souvisí se situací ve které jsem,“ pravil nesměle, „ať se rozhodnu, jak se rozhodnu. Nemohu říci, že jsem jednal jako přítel nebo svobodný a nestranný muž,“ dodal.

„Být svobodný a nestranný muž, to by bylo dobrodružství příteli,“ odvětil jsem.

Daton se na mě podíval se slzami v očích a vydal ze sebe: „Dumáš tu jako bys ten pocit nikdy nezažil.“

„To jsem ovšem neřekl, pouze se tak necítím,“ odporoval jsem, „ale co je důležitější, že se tak Datone s největší pravděpodobností necítíš ani ty sám. Vzpomeň si na onehdá. Býti nestranným a svobodným nejvíce vystihují dva akty. Prvním aktem je býti ostrovem uprostřed hladového moře. Druhým aktem je stav mysli, při kterém bys byl schopen tancovat v ohni a nikdy nevzpomenout na tu bolest. Pověz mi Datone, řekl bys mi, že se tak v onu hodinu dnešního večera, v této chatě uprostřed zalesněné oblasti nedaleko Hilbort Reeks, cítíš? Prosím, nedávej si na čas. Ještě nás čeká dlouhý rozhovor, než slunce vyjde z pozadí hor.“

„Ty ale nejsi v pozici, kdy bys mohl klást a určovat tok momentální situace svým uměním konverzace,“ ohnal se ostrými slovy bez jediného zaváhání, což u jeho klidné povahy není tak časté a v té chvíli mu to jen přidalo na pozornosti.

„Postačí, když zaměříš zrak zrovna tímto směrem,“ pozdvihl jsem pravou ruku, od úrovně ramen až po zápěstí jsem ji napnul a ukázal na staré kyvadlové hodiny od firmy Binglie’s Signature Clocks.

„Měl jsem je v oku ... už ve dveřích do této chaty,“ odpověděl mi nevrle a se zřetelným pomyšlením, co tím vlastně sleduji.

„Hodinový oscilátor ... ústředím je těleso, na které působí vratná síla. Ona je tím faktorem, vracejícím těžítko oscilátoru stále do stejné polohy. Pojmenováváme je jako takzvané střední či nulové polohy. Nastalá výchylka oscilátoru do krajní polohy, té říkáme amplituda. Vratná síla vždy vzrůstá, zvětšuje-li se výchylka onoho tělesa,“ rozvedl jsem krajní důvod poukázání na kyvadlové hodiny.

„Vím přeci, jak funguje princip pohybu kyvadla. Sám jsem jich vyrobil stovky. To už snad nevíš?“ vyrukoval na mě Daton a pokrčil rozhozeně rameny.

„Vyráběl, ale uceleně se přitom nezamyslel. Vratná síla vždy vzrůstá, zvětšuje-li se výchylka onoho tělesa. Pomineme-li mechanickou stránku věci, je to zcela aplikovatelné do mého i tvého života,“ pokoušel jsem se přiblížit svou myšlenku blíže k němu.

„Obnaž mě svou domýšlivostí,“ mávl ironicky rukou a lhostejně se a opřel do své rozvrzané židle.

„Pokud tedy vratná síla pokaždé vrátí těleso kyvadla do určité polohy, v našich životech by to kyvadlové těleso symbolizovalo neodbytnost strastí v našem lidském dění. Ať se ty strasti snažíme sebevíc svou vůlí odkládat nebo se jim vyhýbat, tak stejně je jednoho dne vratná síla, coby osud, do našich cest navrátí a jednou se kyvadlo dočista zastaví. My tak už nebudeme jakkoli moci onu strast odsunout na druhou kolej. Kyvadlo stojí, dočista zastaveno před námi.“

„Kyvadlo ... se ti přece nikdy nezastaví navěky do neutrální polohy, pokud si alespoň to kyvadlo umíš správně vybrat,“ odporoval mi.

„Za běžných okolností se tak nestane. Pro tentokrát jsem vybral na svou dřevnatou zeď velmi zastaralé a sotva fungující kyvadlové hodiny. Jejich kyvadlo visí na velmi laciném nítěném kyvadlovém závěsu. Moc dlouho nevydrží a skutečně se tak jednou celá konstrukce zřítí ku podlaze. Pak se jistě oba shodneme na tom, že toho dne bude kyvadlo skutečně stát na místě,“ dokončil jsem svůj myšlenkový výklad a stále doufal v to, že mě už po tom všem vyslyší.

„Ztrácím se někde uprostřed toho všeho, co tu poslední chvíle přednášíš,“ odpověděl zoufale znějící Daton.

„Na tuto reakci jsem čekal od tvého příchodu Datone. Co kdybych ti pomohl. Dostat zpět ten stav mysli, po kterém tak prahneš a který je posledním dílem, abys dokonal to v co oba doufáme? Ano, slyšíš správně, kupodivu my oba, tedy i já. Jsem si vědom, že důležitost, kterou důvod tvého příchodu nese na svých bedrech není tretkou, ale jistou formou spásy a dost možná východiskem k tomu stát se skutečně svobodným a zachovat se nestranně. Myslím to tak, abys poznal ten význam slova.“

Co to vstřebal, povzdechl si a řekl: „Stát se skutečně svobodným a nestranným.“

Pousmál jsem se a odpověděl: „Nevedeš si zatím příliš dobře, pokud bychom zohlednili tyto atributy, viď, že ne,“ a doplnil jsem, „nejsi tím člověkem, kterého jsme až donedávna znali.“

„Remusi, důvod mé návštěvy znáš. Prostřednictvím takovýchto triků se mu nevyhne ani jeden z nás,“ zašeptal si sám pro sebe a několikrát si bolestně konečky prstů protřel slzavé oči.

„Nezkouším se ničemu vyhnout. Jen by nám neuškodilo vzpomenout si na několik životních událostí. Víš, na to, co nás tehdy svedlo dohromady a ne jen nás, jak je ti jistě známo. Na ta léta, která formovala celý náš život až do dnešního večera. Jen si připomenout ten pocit nostalgie, kdy vše začínalo nabírat svůj existencionální směr. Naproti tomu dnes tu sedíme jako dva muži, kteří se cítí být spíše mostem pro lidi, kteří do onoho ohně vpadnou zcela nepřipravení, prosím, zkus mě vyvést z omylu,“ začínal jsem přitlačovat.

Daton si opět a tentokrát mnohem hlasitěji povzdechl a pravil: „Životní postoje se mění a s nimi ... mnohem více.“

Nato jsem pozvedl obočí a odpověděl: „Zatím z tvých odpovědí příliš nadšený nejsem, příteli. Vidím, že oba potřebujeme zapátrat a zabrousit veškeré naše duševní snažení do podvědomí. Tušíš, co tam nalezneme? Tam nalezneme to, co každý z nás miluje nejvíce a to jsou sny, pochopitelně. Možná si pak tehdy po setkání se vzpomínkami rozpomeneme. Moc toho nežádám parťáku. Oba máme do rána času na rozdávání.“

Náhle se zamračil a s pozvednutou bradou pravil: „Nuže, můžeš začít, ale trvám na tom, abys do svého vyprávění zakomponoval vše. Je spousta věcí, které jsi mi o sobě vždy odmítal sdělit. Moc dobře tušíš, o které skutečnosti se jedná. A věř, že tentokrát poznám, pokud se budeš snažit během vyprávění vyplnit mezery kutálejícím se senem místo faktů.“

„No nádhera, tak se do toho s chutí obujme. Mám jednu jedinou výhradu. Před každým, řekněme zásadním úsekem mého života, si napíšu inkoustem na papír z březového dřeva pár frází. Není to nic, co by mělo nějak zvlášť zajímat tvou osobu,“ zdůraznil jsem požadavek a položil obě ruce na stůl, kde již bylo vše připraveno.

„Nemám námitky,“ usmál se Daton a umírněným gestem mě tak svou pravou rukou pobídl, abych začal.

Zbývalo a bylo zapotřebí se dostat hluboko, daleko mimo mé okolí. Bedlivě líčit frázi a přitom vycestovat a vrátit se na ta místa, která utvořila pavučinovou jinovatku nad vším, co po odchodu z nich následovalo.

Budu procházet napříč všemi momenty, které mi budou každým ušlým krokem lemovat chodidla jako deštěm zalitý písek. Vykreslené záblesky všeho prožitého, se mi budou promítat ve všech existujících stranách, směrech, tvarech i barvách. Za jejich nezbytné pomoci se budu moci znovu se všemi shledat a zopakovat si ten příběh ještě jednou.

Představme si tu radost, až se tak opět stane a na samém konci si je tak budu schopen představit do stejně takových prostorových odrazů, jaké se skutečně odehrály. Ty odrazy, které mi náhle nejednou přejely svým leskem po té horou posedlé cestě, čímž jsem se s ní znenadání poprvé setkal. Uprostřed chůze jsem zavřel oči a když jsem je jednoho dne otevřel, tak se lesk odrazu přenesl přes svůj obzor a ona tam seděla ... uprostřed tak vrtkavé cesty.

KAPITOLA 2

KOŘENY OSOBNOSTI PŘES VĚTVE NESMĚLOSTI

„Neohlížeje se za světlem světa, frak, jenž má záda kreje, do noci dlouhé mne touží svést.“

Narodil jsem se v jednom docela nevýrazném údolí v Severní Dakotě. To místo jednou svou polovinou sahalo do staletého smrkového lesa a druhou polovinou se naplno rozprostíralo napříč roky udržovanou loukou. Veškerá obydlí tak stála na rozsáhlém území, ležícím na úpatí pozvolna stoupajícího kopce.

Jednotlivé ulice mezi obydlími jsme rozlišovali spíše jen na oko, abychom mezi sebou dosáhli lepší orientace, ale beztak jsme tam nikdy žádné cesty doopravdy nezřídili. Vše bylo dočista pokryto travinou a pouze doplněno o naše domovy. Onehdá jsem na onom místě žil se svým otcem už od útlého věku.

To místo nebylo ani považováno za nezávislé město. Spíše za bývalou osadu, která ovšem patřila nejbližšímu městu Arriadallu. Tehdy Severní Dakota byla z většiny neosídlená, pokud to porovnám s dnešními časy. Naprostá většina všech rodin jsou tedy potomky přistěhovalců z jiných států či dokonce kontinentů. Zhruba až koncem devatenáctého století se počet obyvatel začal navyšovat nejvýrazněji.

Nebýval jsem příliš mluvným dítětem. Spíše jsem byl uzavřeným a v klidu svých vlastních myšlenek jsem prožíval jinou část života, než ti druzí. Představoval jsem si konverzace, které se nikdy nestaly. Občas jsem v sobě probouzel hádky, které nikdy nepropukly.

Promluvil jsem tedy jen v přítomnosti hodnotné záminky promluvit. Zarytý způsob uvažování by člověku ihned napověděl, že ve vyjadřování tím pádem nejsem zdatný. Napadlo by ho třeba i poukázání na to, že jsem do sebe uzavřen a že je třeba to změnit. Mě osobně má mysl zajímala a s postupujícím časem byl pro mě její taj tím záchranným.

Když jsem byl o samotě, její přítomnost pro mě byla tou žádoucí. Světy a skutečnosti, s kterými si postupně modeluji své vlastní výplody, to pro mě bylo skutečným. Postupem času jsem je tvaroval a přemýšlel tak nad svým nitrem jiným způsobem, než většina. Cítil jsem pestrost, chvění, ten nevšední úhel pohledu, tím jsem se uklidňoval.

Časem mé myšlenky přerostly v takový rozměr, že jsem si začínal, mimo smyšlených konverzací, často mluvit pro sebe. Nebyl přítomen nikdo živý ani smyšlený, dělo se tak za účelem promluvit k sobě a naučit se tak sám sebe lépe vnímat a nebránit se svým vlastním útrobám a už vůbec se jich nebát.

Nebylo tomu tak samozřejmě každý den. Stávalo se tak za těžkých chvil. Za chvil, kdy jsem cítil ten pocit strasti nebo starých vzpomínek. Takové promlouvání k vlastní duši a vnitřnímu rozpoložení bylo pokaždé velmi bolestné, avšak mi nikdy nezmizel pocit, že to bylo potřebné.

Slovy jsem tedy neplýtval a často jsem své okolí spíše prožíval naráz se všemi ostatními místy, které se ve mně ukrývaly. Zohledňoval jsem to vždy jako část sebe, která přišla na světlo světa spolu se mnou ... za nějakým účelem. Má rostoucí záliba ve skicování celý ten prožitek jen umocňovala. Doprovázelo mě to celé roky a nikdy se to nepustilo. Každou chvíli, kdy k tomu byla šance ... vždy ji jen zahodilo.

Vždy jsem se domníval, že při kresbách člověk nadobro opustí svůj svět a cítí se být přítomen na docela jiném místě všeho dění. Já takový pocit zažíval, ale svou zdánlivostí mě klamal. Necítil jsem se nepřítomně, ačkoli jsem byl naplno ponořen do každého tahu. V těch stovkách, někdy i tisících nezdrženlivých čarách, jsem bokem myšlenek důsledně rozjímal nad všemi nahodilými situacemi a vzpomínkami, které se při té činnosti zdály být pro tentokrát jako pouhý doprovod pro mé ilustrace. Naproti tomu v denním životě mi byly všudy pronásledujícími, jako by se z doprovodu člověka stala jeho součást. To byl ten zásadní rozdíl mezi kresbou a přítomným světem.

Abych předešel tomu, že se ponořím přespříliš, je třeba mluvit o tehdejším životě v již zmíněné bývalé osadě, poblíž města Arriadalla. Po dlouhých pětadvacet let se můj život ubíral stejným směrem, doteď si vybavuji, jak to tam vypadalo. Jsou to sice jen pouhé mžitky ve tmě, ale jsou pravdivé a stručné.

Když by tam někdo zavítal, tak hned zkraje vedle železnice stálo sice velmi zastaralé, zato stále provozuschopné kovářství. Jeho dlouholetým majitelem i provozovatelem byl Irwin Lancaster, původem z Oklahomy. Také býval spíše samotářským člověkem. To byl koneckonců nejspíše důvod, proč se rozhodl usadit na takovém travnatém kousku země, namísto prosperujícího města. Myslím, že podobnou vizi i smýšlení ať už patrnějším či nenápadnějším dílem, vlastnila většina z nás. To ale nemuselo vždy vypovídat o spokojenosti.

Tamější zakladatel a projektant té osady, nechal hned vedle postavit tehdy neobydlený dům a s postupem let se tomu nijak nezměnilo. Ovšem takřka nedávno jej zakoupil místní dřevorubec, kterému se jeho poloha vůči lesu náramně zamlouvala. No a za křižovatkou, směrem od domu dřevorubce po levé straně, se rozprostíral ranč doktora Kubberka. Od jeho domu už část ranče sahala do hloubi lesa. Doktor byl nevídaně čestný vzdělaný a poctivý muž. Bývalý lékař, který se uchýlil na odpočinek do klidu takové samoty. Už od útlého věku si ho pamatuji, jelikož mi často půjčoval některé ze svých knih. Byl velkým nadšencem do dobrodružné literatury. Vybavuji si, jak mě učil plynulému čtení a posléze i správnému recitování, které mi svého času dalo obzvlášť zabrat.

Hned vedle jeho dveří měl pak můj otec na tehdejší dobu velmi dobře vybavenou sochařskou dílnu. Ne, že by se tehdy v takovém obchodě přímo nedařilo, ale nikdy nebyly zisky dost vysoké na to, abychom si jednou mohli pořídit vlastní dům, což byl otcův sen již od dětských let.

Už tehdy jsem to na otci poznal a když jsem trochu povyrostl, tak jsem se snažil s provozem pomáhat, co mi mé tělo dovolilo. Práce s takovýmto podnikem nebyla kdovíjak nepřípustná, zvláště v případě, že jsme se pustili do něčeho, co oba umíme. Největší problém byl ale v klientele, která zkrátka nebyla tak častá.

Náš soused doktor Kubberk mohl vyjet prodávat maso z poraženého dobytka do nejbližšího města, které se tehdy jmenovalo Arriadallo. Samozřejmě za běžných podmínek bychom se mohli pokusit o totéž, jenže správa Arriadalla nám nikdy nedala k prodeji u nich povolení. Nikdy nepřišel okamžik, kdy bych se dozvěděl patřičný důvod. Každému ale muselo být jasné, že sympatie svou roli nehrály. Bylo v tom zakořeněno něco více. Den za dnem jsme tedy pracovali a doufali v lepší dny. To jediné zbývalo ... příslib.

Náš prodej byl pochopitelně závislý pouze na kolemjdoucích, projíždějících kupcích nebo cestujících, kteří přestupovali v našich končinách na jiný navazující vlak. Čas od času ale přišla poptávka na velmi zajímavou zakázku, která nám zajistila obživu i na pár měsíců.

Doby se tehdy zdály být občas nesměrodatnými. Pocit, že už nikam nemíříme, že nesaháme po něčem na druhé straně. Čím více jsem rostl, tím více jsem tušil, že tento druh života není pro nás tím nejlepším řešením. Ne pokud si tím vyděláme sotva na pokrytí nákladů provozu a trochu jídla. Nikdy jsem nedostal odpověď, proč nezkusíme podnikat na jiném místě, proč to tu zkrátka nezanecháme a nezapočneme něco nového.

Takové černé myšlení setrvávalo a jen více vyúsťovalo se svými skeptickými scénáři. Žít s takovým rozpoložením celé roky pro mě bylo až chladně drásající a nevím, jak dlouho bych to vydržel. Jednou ale slunce zapadlo za svůj obzor a za ranního rozbřesku vstoupil na svět den, který nejspíše od samého základu změnil mou mentalitu, mé chápání a pohled, jímž vidím společnost.

Z počátku to byl den všední, tak jako ty ostatní. Nebylo žádné zvláštní činnosti ani náplně. Někdy i několikrát denně jsem chodíval pro pitnou vodu do studny, která stála sotva pár metrů od železniční stanice. Dnešní den nebyl výjimkou, tak jsem již potřetí toho dne kráčel napříč dlouhou travinou ke studni. Toho dne jsme zrovna neměli žádné zakázky k vyhotovení, tudíž jsem si mohl dovolit klidnější krok. Jelikož v našem údolí není ruch příliš používaným slovem, každý zvuk, hlas nebo i krok je snadné postřehnout.

Toho dne nebylo po nikom ani památky. Panoval až prazvláštní klid a opuštěnost. Tu neobvyklou atmosféru doprovázel prudký déšť, doplněn o mlhu, která se na nás táhla směrem z lesa. Přesto mě ale nevědomky začalo znepokojovat něco docela jiného. Každý můj krok, po kterém starý kýbl, který jsem držel v rukou zavrzal, mi takřka vrzal i mými nervy. Rozhodl jsem se kýbl položit na zem a na chvíli se zastavit, abych se párkrát zhluboka nadechl a uklidnil se. Myslel jsem, že je to jen přepracováním a vypětím z minulých týdnů. Měl jsem za to, že už začínám blouznit. Stál jsem těsně u studny. Na jediné prašné ploše, kterou jsme poblíž nádraží záměrně udržovali.

Na pár vteřin jsem se ale zadíval do země na zrnka hlíny, která ležela hned vedle toho starého kýble. V jeden záblesk se zdálo být celé okolí němé a neslyšitelné. Znenadání se začal prudce zvedat vítr a ta zrnka se začala neobvykle seskupovat a sunout po celé půdě, jako by se něco blížilo, něco znepokojujícího. Čím více jsem se na to soustředil, tím více se vše znásobovalo a prohlubovalo do popředí všeho, co bylo kolem mě.

Beztak jsem stále jednou svou částí pochyboval o tom, co jsem viděl i cítil, ale vtom se mé oči odvrátily a začaly napjatě brouzdat po pomyslné hranici osady. Stál jsem na nejčelnějším okraji celého místa, tudíž jsem mohl dohlédnout takřka do všech koutů. Mlha se začínala blížit stále více a jen houstla. Podíval jsem se ostře doleva, kde stálo kovářství s domem Liama Daslowa.

Konec ukázky