PŘEKUPNÍK NA DARKNETU

Nick Bilton

PŘEKUPNÍK NA DARKNETU

Hon na miliardáře ze Silk Road

Nick Bilton

AMERICAN KINGPIN: Catching the Billion-Dollar Baron of the Dark Web by Nick Bilton.

Copyright © 2017 by Nick Bilton.

All rights reserved.

Překlad: Kateřina Harrison Lipenská

Sazba e-knihy: Michal Kočí

Obálka: Nay Mi

Odpovědná redaktorka: Kateřina Hošková

Vydalo nakladatelství Audiolibrix

Makovského 1334/26, Řepy, 163 00 Praha 6

v roce 2020 jako svou 5. publikaci

První vydání

Připomínky: audiolibrix.cz/pripominky

Detail titulu: audiolibrix.cz/prekupnik

Objednávky knih: audiolibrix.cz/objednavky

Při diskusi o knize použijte hashtag #prekupnik

Kniha je dostupná také jako audiokniha na audiolibrix.cz/prekupnik

České vydání © Audiolibrix s.r.o. 2020

Všechna práva vyhrazena

audiolibrix.cz/nakladatelstvi

Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

ISBN 978-80-907884-4-2

Pro mou ženu Crystu a mého syna Somerseta. Oba vás miluji víc než cokoliv jiného v tomhle velikém, převelikém světě.

Nikdo na světě se nemůže delší dobu sám před sebou tvářit tak a před ostatními jinak – nakonec se už ani sám nevyzná, která jeho tvář je ta pravá.

– NATHANIEL HAWTHORNE, ŠARLATOVÉ PÍSMENO

Dělal jsem to pro sebe.

Bavilo mě to.

Šlo mi to.

A cítil jsem, že žiju... že opravdu žiju.

– WALTER WHITE ALIAS HEISENBERG

Poznámka autora, 1. část

Moje máma, která loni zemřela a vždycky byla náruživá čtenářka, měla takový zvláštní zvyk, pokud šlo o knihy. Vždycky si nejdřív přečetla poslední stránku a pak se vrátila na začátek. Každý román pro ni začínal koncem.

Vyprávím vám to proto, že jsem se rozhodl začátek této knihy – poznámku autora, v níž se obyčejně vysvětluje, jak kniha vznikala – umístit až na konec.

Ve druhé části Poznámky autora vysvětluji, jak jsem získával podklady a psal stránky, které se chystáte číst, přičemž vyzradím konec. Doufám, že čtení o technických postupech vám tenhle zásadní příběh nezkazí, ale zdá se mi zbytečné vysvětlovat, jak vznikala stavba, aniž byste nejdřív měli možnost se projít jejími chodbami.

Tímto vám slibuji, že na závěr se všechno ukáže. Jako vždycky.

Zkratky úřadů použité v knize:

- IRS - Finanční úřad

- DEA - Úřad pro potírání drog

- NYPD - Newyorská policie

- DHS - Ministerstvo vnitřní bezpečnosti

- HSI - vyšetřovací orgán DHS

- CBP - Úřad pro cla a ochranu hranic

- DOJ - Ministerstvo spravedlnosti

- ATF - Úřad pro alkohol, tabák, palné zbraně a výbušniny

PRVNÍ ČÁST

01

Růžová pilulka

Růžová. Malinká růžová pilulka s veverkou vyraženou na každé straně. Jared Der-Yeghiayan z ní nemohl spustit oči.

Stál v poštovní kanceláři bez oken, na krku mu visel odznak Ministerstva vnitřní bezpečnosti, který osvětlovaly halogenové zářivky pulsující u stropu. Každých třicet vteřin se zvenku ozvalo burácení letadla. V oblečení, které mu bylo velké, s vlasy ostříhanými na ježka a dětskýma hnědozelenýma očima vypadal jako mladý kluk. „Chodí jich teď pár do týdne,“ řekl jeho kolega Mike, urostlý pracovník Úřadu pro cla a ochranu hranic, a podal Jaredovi obálku, v které pilulka přišla.

Obálka byla bílá a čtvercová, s jedním razítkem natištěným v pravém horním rohu. „HEIR OFFEN“ stálo ve vnitřním ohybu. Pod těmi dvěma slovy byl anglický překlad: „OPEN HERE“. Černě vytištěné jméno adresáta bylo „David“. Balíček byl na cestě do domu na West Newport Avenue v Chicagu.

Přesně na tohle Jared už od června čekal.

Letadlo, které obálku přivezlo, let číslo 611 společnosti KLM, přistálo na mezinárodním letišti O’Hare v Chicagu před pár hodinami po cestě z Nizozemí, dlouhé čtyři tisíce mil. Zatímco si unavení pasažéři protahovali ruce a nohy, pracovníci převážející zavazadla šest metrů pod nimi vytahovali z břicha Boeingu 747 náklad. Kufry všech možných tvarů a velikostí putovaly jedním směrem, asi tak čtyřicet modrých kbelíků plných mezinárodní pošty zase jiným.

Tyto modré nádoby se převážely přes letištní plochu do obří třídírny, vzdálené asi 15 minut. Jejich obsah – dopisy blízkým, obchodní dokumenty a bílá čtvercová obálka obsahující tu zvláštní růžovou pilulku – měl projít budovou, celnicí a pak pokračovat nekonečnými logistickými tepnami Pošty Spojených států amerických. Kdyby šlo všechno podle plánu, což se většinou stalo, ta malá obálka s drogou, stejně jako mnoho podobných, by prostě proklouzla bez povšimnutí.

Ale dnes ne. Pátého října 2011 to bylo jinak.

Pozdě odpoledne zahájil Mike Weinthaler z Úřadu pro cla a ochranu hranic svůj každodenní rituál, kdy jako vždycky přišel do práce, nalil si monstrózní hrnek kávy a potom začal po jedné otvírat modré nádoby a hledat v nich cokoliv neobvyklého: mírně vyboulenou obálku, falešně vyhlížející adresu odesílatele, zvuk igelitu uvnitř papíru, zkrátka něco podezřelého. Nebyla to kdovíjaká věda. Neměli k dispozici žádné supermoderní skenery ani testovací tyčinky. Po dekádě, během níž fyzickou poštu z velké části překonal e-mail, nezbylo z rozpočtů poštovních služeb skoro nic. Technických vymožeností si tady užívali jen zřídka, při kontrole velkých balíků. A speciálně vycvičené psy chicagské pošty – Shadowa a Rogue – sem vodili jen jednou, dvakrát do měsíce. Takže to probíhalo tak, že člověk prostě strčil do kbelíku ruku a nechal se vést instinktem.

Po třiceti minutách rutinního přehrabování upoutala Mikovu pozornost bílá čtvercová obálka. Zvedl ji nad hlavu proti světlu. Adresa na přední straně byla vytištěná, ne napsaná rukou. To bylo pro celníky většinou znamení, že je něco v nepořádku. Mike věděl, že adresy se obvykle tisknou spíš na obchodní poštu než na soukromou. Navíc byla obálka mírně vypouklá, což bylo podezřelé, zvlášť v kombinaci s tím, že přišla z Nizozemí. Mike vytáhl důkazní složku a formulář o zadržení 6059B, který mu umožňoval obálku legálně otevřít. Do spodní části zapíchl nůž a balíček rozřízl, jako by kuchal rybu, načež z něj vypadl igelitový sáček s růžovou tabletou extáze.

Mike u celníků pracoval už dva roky a bylo mu jasné, že za normálních okolností by byla jedna pitomá tabletka všem z federální vlády úplně u zadku. V tomhle platilo nepsané pravidlo, které znal každý státní zaměstnanec v Chicagu, totiž že agenti z protidrogového se nezabývají případy, kdy je tablet míň než tisíc. Takovému vyšetřování by se v kanceláři prokurátora vysmáli. Bylo potřeba řešit větší věci. Ale Mike dostal jasné pokyny od někoho, kdo přesně na takovou tabletu čekal: od agenta Ministerstva vnitřní bezpečnosti Jareda Der-Yeghiayana.

Pár měsíců předtím Mike narazil na podobnou ilegální zásilku mířící do Minneapolis. Zvedl tehdy telefon a zavolal do vyšetřovací kanceláře ministerstva na letišti, i když tak trochu čekal, že se mu vysmějí nebo zavěsí, jako obvykle. Ale agent na druhé straně linky byl překvapivě přístupný. Jared v té době na téhle pozici pracoval teprve dva měsíce a popravdě ještě nevěděl, jak to chodí. „Nemůžu letět do Minneapolis kvůli jedný tabletě,“ řekl Jared. „Zavolejte mi, jestli budete mít něco v mým obvodu, v Chicagu. Můžu pak na tu adresu zajet.“

Čtyři měsíce nato, když Mike našel tabletu adresovanou do Chicaga, se na ni Jared rychle přijel podívat. „Proč ji chcete?“ zeptal se Jareda Mike. „Všichni ostatní agenti by řekli ne, už roky je nezajímá ani metamfetamin nebo heroin. A vy chcete tuhle jednu tabletu?“

Jared moc dobře věděl, že to nemusí nic znamenat. Možná nějaké děcko z Nizozemí posílá kámošům trochu MDMA. Ale taky uvažoval, proč jediná tableta absolvovala tak dlouhou cestu, a jak odesílatelé tak malých balíčků s drogami znali příjemce, kterým je adresovali. Bylo na tom něco zvláštního. „Mohlo by za tím být něco víc,“ řekl Jared Mikovi, když si od něj bral obálku. Bude ji muset ukázat svému dozorci.

Každý nováček mezi agenty ministerstva na první rok dostal někoho, kdo mu stál za zadkem. Zkušenějšího kolegu, který se vyzná, dohlíží na to, abyste se nedostali do zbytečně velkých problémů, a dost často s vámi jedná jako s úplným debilem. Jared musel svému vychovateli každé ráno zatelefonovat a říct mu, co bude ten den dělat. Bylo to přesně jako ve školce, jen s tím rozdílem, že tady se nosila zbraň.

Jaredovu vychovateli jedna tableta samozřejmě nepřipadala jako něco urgentního, takže trvalo týden, než se uvolil mladšího kolegu doprovodit na místo, aby mohl zaklepat na dveře člověka, ke kterému putovala, a snad si s ním i promluvit.

Ten den Jaredův služební Ford Crown Victoria projížděl po klikatých silnicích v severní části Chicaga a malá Rubikova kostka pověšená na svazku jeho klíčů se při tom pohupovala sem a tam. V rádiu měl naladěný sportovní kanál: Cubs a White Sox vypadli ze soutěže, Bears se připravovali na souboj v divizi proti Lions. Za praskání reproduktorů odbočil na North Westport Avenue, lemovanou dlouhou řadou dvouposchoďových budov z vápence rozdělených na byty v přízemí a v patře. Tuhle čtvrť Jared dobře znal. Jako kluk chodil na baseball na stadion Wrigley Field jen kousek odtud. Jenže teď je tady z toho Hipsterville, všude samé nóbl kavárny, elegantní restaurace a, jak Jared zrovna zjistil, lidi, kteří si nechávají domů posílat drogy z Holandska.

Moc dobře si uvědomoval, jak směšně asi vypadá v očích svého prošedivělého mentora. Přijeli do jedné z nejbezpečnějších částí města, aby se někoho vyptali na jednu tabletu extáze. Ale Jaredovi bylo jedno, co si jeho nadřízený myslí, měl tušení, že tohle by mohlo být větší než jedna tableta. Jen nevěděl, jak moc velké – zatím.

Našel adresu a zastavil, s doprovodem v těsném závěsu. Vyšli nahoru po schodech a Jared zaklepal na skleněné dveře bytu s číslem jedna. Klepání byla ta lehčí část. Mluvení bude o dost těžší. Adresát obálky může klidně popřít, že byla určená jemu. A tím to skončí.

Po dvaceti vteřinách se dveře otevřely a vykoukl hubený muž v džínách a tričku. Jared ukázal odznak, představil se jako vyšetřovatel Ministerstva vnitřní bezpečnosti a zeptal se, jestli je doma David, jehož jméno bylo vytištěné na obálce.

„Ten je teď zrovna v práci,“ odvětil mladík a otevřel dveře trochu víc. „Ale já jsem jeho spolubydlící.“

„Můžeme dál?“ zeptal se Jared. „Jen bychom vám chtěli položit pár otázek.“ Spolubydlící svolil, udělal krok stranou a nechal je projít do kuchyně. Jared se posadil, vytáhl si pero a blok a zeptal se: „Chodí vašemu spolubydlícímu pošta často?“

„Jo, občas.“

„No,“ řekl Jared a podíval se na svého společníka, který mlčky seděl v koutě se zkříženýma rukama. „Našli jsme tenhle balíček, který je adresovaný jemu, a uvnitř byly drogy.“

„Jo, o tom vím,“ odpověděl spolubydlící nonšalantně. Jareda zarazilo, jak nadšeně se mladík k zásilkám s drogami přiznal, ale pokračoval otázkami o tom, kde ty drogy získávají.

„Na jednom webu.“

„Co je to za web?“

„Silk Road,“ řekl spolubydlící.

Jared na něj zmateně hleděl. Silk Road? O takovém webu nikdy neslyšel. Jared vlastně nikdy neslyšel o žádném webu, kde by se daly koupit drogy, a přemýšlel, jestli je jen neznalý nováček a jestli v Hipsterville takhle dneska nakupují všichni.

„Co je Silk Road?“ zeptal se Jared a snažil se, aby to nevyznělo tak, že nemá tušení, ale vyznělo to přesně tak, že nemá ani nejmenší tušení.

A hubený spolubydlící mu to začal vysvětlovat rychlostí letadel dosedajících na letištní plochu O’Hare. „Na tý stránce seženete všechno, co vás napadne,“ řekl. Něco z toho se svým spolubydlícím vyzkoušel, včetně marihuany, metamfetaminu a růžových tabletek extáze, které sem týden co týden dopravuje linka KLM číslo 611. Jared horečně čmáral do zápisníku a spolubydlící svižným tempem pokračoval. Za drogy se platí online digitální měnou, které se říká bitcoin, a nakupuje se přes anonymní webový prohlížeč Tor. Kdokoliv může na stránku Silk Road přijít, vybrat si ze stovek různých druhů drog, které se tu nabízejí, zaplatit za ně a za pár dní mu je Pošta Spojených států doručí do schránky. A pak stačí čichat, inhalovat, spolknout, vypít nebo si píchnout to, co přišlo. „Je to jako Amazon,“ řekl spolubydlící, „akorát na drogy.“

Jared byl ohromený a mírně skeptický k tomu, že by takové virtuální tržiště v některém z nejtemnějších zákoutí internetu mohlo skutečně existovat. Do týdne to bude zavřené, pomyslel si. Po několika dalších otázkách spolubydlícímu poděkoval za jeho čas a odešel, a s ním i jeho kolega, který za celou dobu neřekl ani slovo.

„Tys o tý Silk Road někdy slyšel?“ zeptal se ho Jared, když se vraceli každý ke svému služebnímu autu.

„No jo,“ odpověděl klidně. „O Silk Road slyšeli všichni. Musí tam být stovky otevřených případů.“

Jaredovi bylo z vlastního nepřímého doznání dost trapně, ale nenechal se odradit. „Stejně se na to podívám a uvidím, co se mi podaří zjistit,“ řekl. Starší muž pokrčil rameny a odjel.

Za hodinu se Jared přiřítil do své kanceláře bez oken, kde čekal celou věčnost, než se spustí jeho archaický vládní počítač Dell. V databázi Ministerstva vnitřní bezpečnosti začal hledat probíhající vyšetřování „Silk Road“. Ale ke svému překvapení žádné výsledky nenašel. Zkusil jiná klíčová slova a variace názvu stránky. Nic. Možná jiné vyhledávací políčko. Zase nic. Nerozuměl tomu. Na Silk Road nebyly „stovky otevřených případů“, jak tvrdil jeho nadřízený. Nebyly tu žádné.

Jared chvíli přemýšlel a pak se rozhodl zkusit další nejlepší technologii, kterou využívá každý protřelý státní zaměstnanec, když jde o něco důležitého: Google. Prvních pár výsledků odkazovalo na starou obchodní cestu mezi Čínou a Středomořím. Ale v polovině stránky našel odkaz na článek ze začátku června zveřejněný na blogu Gawker, označující Silk Road za „undergroundový web, kde seženete každou drogu, na kterou si vzpomenete“. Článek na blogu obsahoval screenshoty stránky, v jejímž rohu bylo logo zeleného velblouda. Taky tu byly fotky hromady drog. Celkem 340 „položek“, včetně afgánského hašiše, marihuany Sour 13, LSD, extáze, balíčků kokainu a černého heroinu. Prodejci byli ze všech koutů světa, stejně jako zákazníci. To si ze mě snad děláte prdel, pomyslel si Jared, copak se drogy dají na netu koupit takhle snadno? Zbytek dne a většinu večera pak strávil čtením všeho, co o Silk Road našel.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulka

Copyright

Věnování

Citáty

Poznámka autora, 1. část

První část

01 Růžová pilulka

Druhá část

Třetí část

Čtvrtá část

Pátá část