nelituju

ničeho

Colleen Hooverová

EUROMEDIA GROUP

REGRETTING YOU

Text copyright © 2019 by Colleen Hoover

Translation © Jana Jašová, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4334-3

Pro úžasnou a fascinující Scarlet Raynoldsovou.

N emůžu se dočkat, až začneš ovlivňovat tenhle svět.

1.

Morgan

Někdy si říkám, jestli jsou lidé jediní živí tvorové, kteří se někdy uvnitř cítí prázdní.

Nechápu, jak moje tělo může být plné věcí, kterých těla plná bývají – kostí a svalů a krve a orgánů –, a přitom mi hrudník někdy připadá tak prázdný. Jako by mi někdo křičel do pusy a ten zvuk se ve mně rozléhal s ozvěnou.

Už jsem se tak cítila pár týdnů. Doufala jsem, že to přejde, protože mi začínalo dělat starosti, co vlastně tu prázdnotu vyvolává. Mám bezvadného přítele, se kterým chodím už dva roky. Když nepočítám občasné výstřelky v důsledku pubertální nezralosti (obvykle vyvolané alkoholem), je Chris ten nejlepší kluk, jakého si holka může přát. Zábavný, atraktivní, miluje svou mámu, má životní cíle. Nechápu, jak by mohl mít s tou mou prázdnotou něco společného.

A pak je tady Jenny. Moje mladší sestřička – a moje nejlepší kamarádka. Vím, že ta za tu prázdnotu nemůže. Jsem šťastná, že ji mám, i když jsme každá úplně jiná. Jenny je společenská, spontánní, hlučná, pro její smích bych zabíjela. Já jsem mnohem tišší, a když se směju, většinou je to nucené.

Často mezi sebou vtipkujeme, že nebýt sestry, asi bychom se kvůli všem těm odlišnostem nesnášely. Já bych jí připadala nudná, ona mně trapná. Ale protože jsme sestry, a navíc nás dělí jen jediný rok, dokážeme svou protikladnost překonat. Někdy je mezi námi napětí, ale po každé hádce se zase usmíříme. A čím jsme starší, tím míň se hádáme a tím líp spolu vycházíme. Zvlášť když teď Jenny chodí s Chrisovým nejlepším kámošem Jonahem. Naše čtveřice spolu tráví skoro každou volnou chvilku, i když Chris a Jonah už před měsícem odmaturovali.

Příčinou té mojí divné nálady by mohla být máma, ale to taky nedává smysl. Její nezájem není ničím novým. Víceméně už jsem si na to zvykla, rozhodně to snáším mnohem líp než dřív. Vlastně jsem se v poslední době už smířila s tím, že pokud jde o rodiče, prostě jsme to s Jenny moc nevyhrály. Máma se o nás přestala zajímat už před pěti lety, když umřel náš táta. Tenkrát jsem byla mnohem otrávenější z toho, že mám Jenny nahrazovat rodiče. Jenže čím jsem starší, tím míň mi vadí, že máma prostě není ten typ matky, která by se nám pletla do života nebo nám nařizovala, kdy máme být večer doma, nebo … nebo se o nás prostě zajímala. Vlastně je to super, když je vám sedmnáct a máte svobodu, o jaké si většina mých spolužáků může nechat jen zdát.

Stručně řečeno, v mém životě se v poslední době nic nezměnilo natolik, aby to vysvětlilo tu nesmírnou prázdnotu. Anebo změnilo, a já mám jen strach si toho všimnout.

„Víte co?“ ozvala se Jenny. Seděla vpředu na sedadle spolujezdce. Jonah řídil, Chris a já jsme seděli vzadu. Během toho záchvatu sebezpytování jsem zírala z okna, takže teď jsem nad sebou přestala hloubat a podívala se na ni. Sestra se natočila na sedadle a její oči těkaly mezi mnou a Chrisem. Dneska večer jí to moc slušelo. Půjčila si jedny moje maxišaty a nalíčila se tak akorát. Úžasné, jaký je rozdíl mezi patnáctiletou Jenny a šestnáctiletou Jenny. „Říkal Hank, že tam dneska večer bude.“

Chris zvedl ruku a plácl si s Jenny. Zadívala jsem se z okýnka, protože jsem si nebyla jistá, jestli se mi líbí, že se Jenny tak ráda sjíždí. Taky jsem to párkrát zkusila – aby ne, když má někdo takovou matku jako my. Jenže Jenny je teprve šestnáct, a vrhá se na všechno, co je někde na párty k mání. Což je hlavní důvod, proč já zůstávám střízlivá. Mám pocit, že jsem za Jenny zodpovědná, protože jsem starší a protože máma do našich aktivit nikdy nijak nezasahuje.

Někdy mám pocit, že dělám chůvu i Chrisovi. Jediný v tomhle autě, o koho se nemusím starat, je Jonah. Ne proto, že by se nikdy neopíjel nebo nesjížděl, ale nějak se mu podařilo dospět natolik, že se chová rozumně i pod vlivem. Neznám nikoho, kdo by byl tak vyrovnaný jako on. Když se opije, je tichý. Když se zhulí, je tichý. Když je šťastný, je tichý. A ještě tišší dokáže být, když má vztek.

Kamarádí se s Chrisem od malička. Ti dva jsou stejné protiklady jako já a sestra. Chris a Jenny jsou duší každé párty. Jonah a já jsme tam vždycky neviditelní.

Což mi vyhovuje. Radši stojím někde v koutě a pozoruju, jak se baví ostatní, než abych stála na stole a byla tou, kdo je baví.

„Jak je to eště daleko?“ zeptal se Jonah.

„Asi sedm kiláků,“ odpověděl Chris. „Kousek.“

„Kousek je to možná odsud, ale ne od domova. Kdo bude řídit zpátky?“ chtěl vědět Jonah.

„Nech toho!“ vyjekli na něj Jenny a Chris jednohlasně.

Jonah se na mě podíval do zpětného zrcátka. Chvíli jsme se na sebe koukali a já pak přikývla. On taky. Beze slov jsme se dohodli, že dneska zůstaneme střízliví.

Nevím, jak to dokážeme – komunikovat beze slov –, ale tak to mezi námi fungovalo odjakživa. Asi proto, že máme tak podobnou povahu, jsou naše mozky často synchronizované. Jenny a Chris to nevnímají. Sami s nikým beze slov komunikovat nepotřebují, protože když je něco napadne, rovnou to taky vyklopí. Ať už by měli, nebo neměli.

Chris mě vzal za ruku, aby upoutal mou pozornost. Když jsem se na něj podívala, políbil mě. „Dneska vypadáš super,“ zašeptal.

Usmála jsem se na něj. „Díky. Ty taky nevypadáš nejhůř.“

„Nechceš jít na noc k nám?“

Zaváhala jsem, ale to už se Jenny otočila zase k nám a rozhodla za mě. „Nemůže mě nechat v noci samotnou. Jsem nezletilá osoba, která se chystá pár příštích hodin požívat alkohol a možná i nedovolené stimulanty. Kdo mi bude ráno držet vlasy při zvracení, když ségra zůstane u tebe?“

Chris pokrčil rameny. „Jonah?“

Jenny se zasmála. „Prosím tě. Jonah má typické rodiče, co chtějí, aby byl do půlnoci doma. To snad víš.“

„Jonah zrovna odmaturoval,“ namítl Chris, jako by Jonah neseděl vpředu a neslyšel každé slovo. „Měl by se pochlapit a zůstat si klidně pryč až do rána.“

Jonah právě zajel k benzínce. „Chce někdo něco?“ zeptal se. Ty řeči o sobě ignoroval.

„Jo, zkusím si koupit pivo,“ oznámil nám Chris a začal si rozepínat pás.

To mě rozesmálo. „Vypadáš přesně na osmnáct a ani o den starší. Neprodají ti ho.“

Chris se na mě ušklíbl, vzal to jako hec. Vydal se dovnitř do obchůdku a Jonah začal tankovat benzín. Natáhla jsem se do přihrádky ve středové konzoli a vzala si jeden bonbon Jolly Rancher s melounovou příchutí, které Jonah vždycky nechával v sáčku. Vodní meloun je ta nejlepší příchuť. Nechápu, jak ji někdo může nesnášet, ale Jonah asi ano, když mu tam pokaždé zbyly.

Jenny si rozepla pás a přelezla dozadu za mnou. Posadila se na skrčené nohy a zadívala se mi do očí. V těch jejích byl potměšilý výraz, když mi oznámila: „Myslím, že se dneska s Jonahem vyspím.“

Poprvé po dlouhé době se prázdnota v mém hrudníku zaplnila, ale ne v pozitivním smyslu. Měla jsem pocit, jako by mě zaplavila voda. Ne, něco hustšího. Tekuté bláto. „Je ti sotva šestnáct.“

„To ti bylo taky, když ses poprvé vyspala s Chrisem.“

„Jo, ale chodili jsme spolu víc než dva měsíce. A stejně toho lituju. Bolelo to jako blázen, trvalo to možná minutu a smrděl při tom tequilou.“ Odmlčela jsem se, protože to znělo, jako bych kritizovala milostné schopnosti svého kluka. „Ale už se zlepšil.“

Jenny se rozesmála. Pak se opřela zády o sedadlo a povzdychla si. „Měla bys ocenit, že jsem to vydržela odkládat dva měsíce.“

Chtělo se mi smát, protože dva měsíce jsou nic. Byla bych radši, kdyby čekala celý rok. Nebo pět let.

Nevěděla jsem, proč mi to tak vadí. Měla pravdu – když jsem se poprvé vyspala s Chrisem, byla jsem mladší než teď ona. A když už má s někým přijít o panenství, tak ať je to aspoň někdo, o kom vím, že je dobrý člověk. Jonah by ji nikdy k ničemu nenutil. Vlastně ji znal celý rok, a nepozval ji na rande dřív, dokud jí nebylo aspoň šestnáct. Ji to štvalo, ale já si toho na něm cenila.

Povzdychla jsem si. „O panenství přijdeš jen jednou. Nechci, aby tvoje poprvé bylo v opilosti v cizím baráku, v cizí posteli.“

Jenny naklonila hlavu, jako by nad mými slovy přemítala. „Tak bysme to mohli udělat v jeho autě.“

Zasmála jsem se, ne proto, že by to byla legrace, ale protože si Jenny ze mě utahovala. Tak jsem já přišla o panenství s Chrisem. Na zadním sedadle audi jeho táty. Nebylo na tom nic nezapomenutelného a bylo to hrozně trapné. Časem jsme se sice zlepšili, ale stejně bych dala přednost tomu, abychom na to poprvé měli příjemnější vzpomínky.

Nechtělo se mi na to ani myslet. Nebo o tom mluvit. Být nejlepší kamarádka se svou mladší sestrou je těžké právě kvůli těmhle věcem. Měla bych se s ní radovat a chtít o tom slyšet všechny podrobnosti, jenže já ji zároveň chtěla chránit před chybami, které jsem dělala sama. Vždycky jsem pro ni chtěla něco lepšího.

Zadívala jsem se na ni a upřímně se snažila nechovat mateřsky. „Jestli k tomu dojde dneska v noci, buď aspoň střízlivá.“

Jenny protočila panenky a přelezla zpátky na svoje sedadlo, právě když se do auta vrátil Jonah.

A Chris taky. Bez piva. Práskl za sebou dveřmi, založil si ruce na prsou a zabručel: „To je vážně k vzteku, mít ksichtík jako mimino.“

Zasmála jsem se a přejela mu dlaní po obličeji, abych ho rozptýlila. „Mně se tvůj miminkovský ksichtík líbí.“

Usmál se. Naklonil se ke mně a políbil mě, ale odtáhl se, sotva se naše rty setkaly. Poplácal na Jonahovo sedadlo. „Zkus to ty.“ Sáhl si do kapsy, vylovil z ní peníze a položil je do přihrádky konzole.

„Nebude tam beztak spousta chlastu?“ namítl Jonah.

„Maturitní mejdan je největší mejdan roku. Bude tam komplet náš ročník a všichni jsme nezletilí. Takže potřebujeme všechno, co se dá schrastit.“

Jonah si zdráhavě vzal hotovost a vystoupil. Chris mě políbil znova, tentokrát s jazykem. Ale zase se rychle odtáhl. „Co to máš v puse?“

„Bonbón.“ Rozkousla jsem melounový Jolly Rancher.

„Já chci taky.“ Přiblížil rty k mým.

Jenny zepředu zasténala. „Nechte toho. Poslouchat to vaše mlaskání je hnus.“

Chris se odtáhl s úšklebkem a taky s kouskem bonbonu v puse. Rozkousal ho, zatímco si zapínal bezpečnostní pás. „Je to už šest neděl, co jsme maturovali. Kdo má maturitní večírek měsíc a půl po konci školy? Ne že bych si stěžoval. Jenomže už jsme to měli mít dávno oslavené.“

„To není šest neděl, jen čtyři,“ namítla jsem.

„Šest,“ opravil mě. „Je jedenáctého července.“

Šest?

Pokusila jsem se zamaskovat před Chrisem, že se mi najednou napjaly všechny svaly v těle, ale nemohla jsem se ubránit reakci na to, co právě řekl. Všechno ve mně zatuhlo.

To přece není šest týdnů. Nebo je?

Jestli je, tak … mám čtrnáct dní zpožděnou periodu.

Do hajzlu. Do hajzlu. Do hajzlu.

Kufr auta se za námi otevřel. S Chrisem jsme se otočili, právě když Jonah dveře kufru zase zabouchl a vydal se k sedadlu řidiče. Když nastoupil, samolibě se usmál.

„Kurvafix,“ ozval se Chris. „Takže po tobě nechtěla průkaz?“

Jonah nastartoval a zamířil k výjezdu.

„Je to otázka sebedůvěry, kamaráde.“

Sledovala jsem, jak se natáhl po Jennyině ruce a stiskl ji.

Dívala jsem se z okýnka, žaludek měla stažený, dlaně se mi potily, když jsem zoufale počítala na prstech dny od poslední menstruace. Předtím jsem na to vůbec nepomyslela. Pamatovala jsem si, jak byl Chris otrávený, že se v den jeho maturity nemůžeme pomilovat. Prostě jsem si myslela, že to mám každou chvíli dostat, protože mi připadalo, že od té doby uplynul sotva měsíc. My čtyři jsme měli tolik práce s letním prázdninovým nicneděláním, že jsem tomu nevěnovala ani myšlenku.

Dvanáct dní. Mám dvanáct dní zpoždění.

* * *

Celou dobu na maturitní párty jsem nedokázala myslet na nic jiného. Nejradši bych si půjčila od Jonaha klíčky, zajela do města do lékárny s nonstop provozem a koupila si těhotenský test, jenže to by se mě hned začal vyptávat. A Jenny s Chrisem by si všimli, že jsem zmizela. A tak jsem místo toho strávila večer obklopená hudbou tak hlasitou, až mi z toho praskalo v kostech. Dům byl plný zpocených těl, takže nebylo kam uniknout. Pít jsem se bála, protože jestli jsem těhotná … tak kdoví, co by to mohlo způsobit. Nikdy jsem o tom moc neuvažovala, takže jsem ani neměla tušení, jaké množství alkoholu může poškodit plod. A nechtěla jsem to riskovat.

Bože, to ne. Nemohla jsem tomu uvěřit.

„Morgan!“ zaječel na mě Chris přes místnost. Stál na stole a vedle něj byl nějaký další kluk. Trumfovali se v tom, kdo dokáže stát na jedné noze a vypít víc panáků, než spadne. Byla to Chrisova nejvíc oblíbená pijácká hra v pro mě nejmíň vhodnou chvíli, jenže na mě mával, ať jdu k němu. Než jsem se tam stačila prodrat, ten druhý kluk zavrávoral a spadl. Chris vyrazil vítězoslavný pokřik. Pak seskočil, objal mě a přitáhl k sobě.

„Nebuď nudná, Morgan.“ Přiložil mi kelímek k puse. „Pij. Buď veselá.“

Odstrčila jsem mu ruku s pitím. „Povezu nás domů. Nemůžu pít.“

„Ne, odveze nás Jonah. V pohodě, napij se.“ Zase se mi pokusil vnutit alkohol a já ho zase odstrčila.

„Jonah měl chuť se napít, tak jsem mu slíbila, že to odřídím,“ zalhala jsem.

Chris se rozhlédl kolem a zaměřil pohled na jedno místo. Sledovala jsem ho a uviděla Jonaha na gauči. Vedle něj seděla Jenny s nohama v jeho klíně. „Jonahu! Ty nás dneska vezeš, ne?“

Jeho kamarád se nejdřív podíval na mě, než mu odpověděl, a proběhla mezi námi asi dvouvteřinová mlčenlivá porada, v níž jsem k němu vyslala úpěnlivou prosbu, aby potvrdil mou lež.

Jonah naklonil trochu zvědavě hlavu a pak s ní zavrtěl. „Ne, jsem na cucky.“

Chris zklamaně svěsil ramena a otočil se ke mně. „Tak to vypadá, že si dneska budu muset užívat sám.“

Snažila jsem se, aby mě jeho slova neurazila, ale bylo to dost těžké. „To chceš říct, že tě to se mnou nebaví, když jsem střízlivá?“

„Baví, ale nejradši mám svou opilou Morgan.“

No teda. To mě rozesmutnilo, ale byl už opilý, a tak jsem se to rozhodla přejít, i když spíš proto, abych se vyhnula hádce. Neměla jsem na ni náladu, když jsem měla mnohem důležitější starosti.

Plácla jsem ho do hrudi. „No, dneska opilou Morgan neuvidíš, tak si běž najít někoho, s kým se pobavíš líp.“

Sotva jsem domluvila, někdo ho chytil za paži a odtáhl zpátky ke stolu. „Odveta!“ hulákal jeho soupeř.

Využila jsem toho, že se Chris už nesoustředil na mou podezřelou střízlivost, abych na chvíli unikla před ním, před tím hlukem a všemi těmi lidmi. Vyšla jsem ven, kde se odehrávala trochu klidnější část oslav a kde mě uvítal závan čerstvého vzduchu. Vedle bazénu stálo opuštěné lehátko a ve vodě se sice jedna dvojice věnovala vysoce nehygienickému počínání, ale bylo tady mnohem klidněji než v domě. Otočila jsem si lehátko tak, abych na ty dva neviděla, natáhla se do něj a zavřela oči. A dalších pár minut strávila snahou potlačit nutkavé rozebírání všech symptomů, které jsem poslední měsíc pociťovala nebo nepociťovala.

Ještě jsem ani neměla čas promyslet si, jak tohle může ovlivnit mou budoucnost, když jsem uslyšela zavrzání dalšího lehátka, které si někdo přitahoval ke mně. Ani se mi nechtělo otevírat oči, abych se podívala, kdo to je. Zrovna teď jsem neměla sílu se zabývat opilým Chrisem. Ani Jennyinou kombinací vinných střiků, trávy a čerstvých šestnáctin.

„Jsi v pořádku?“

Vzdychla jsem ulehčením, když jsem uslyšela Jonahův hlas. Naklonila jsem k němu hlavu, otevřela oči a usmála se. „Jasně, jsem.“

Viděla jsem na něm, že mi nevěří, ale co. Rozhodně nebudu Jonahovi vykládat, že se mi zpozdila perioda, protože a) mu do toho nic není, b) zatím ani nevím, jestli jsem vážně těhotná, a c) jestli jsem, povím to jako prvnímu Chrisovi.

„Díky, žes Chrisovi zalhal,“ prohodila jsem místo toho. „Prostě se mi dneska nechce pít.“

Jonah přikývl a podal mi kelímek. Všimla jsem si, že má dva, tak jsem si ho vzala. „Je to kola,“ vysvětlil mi. „Byla docela fuška ji najít.“

Napila jsem se a zase si opřela hlavu. Kola mi stejně chutná mnohem víc než alkohol. „Kde je Jenny?“

Jonah pokývl hlavou k domu. „Už taky závodí. Panáky na jedné noze na stole. Nedokážu se na to dívat.“

Zasténala jsem. „Tuhle hru nesnáším.“

Jonah se zasmál. „Jak jsme oba mohli skončit s někým, kdo je náš pravý opak?“

„Víš, co se říká. Protiklady se přitahují.“

Jonah pokrčil rameny. Což mi připadalo zvláštní. Chvíli se na mě díval, než se ozval: „Slyšel jsem, co ti Chris říkal. Nevím, jestlis šla ven kvůli tomu, ale víš přece, že to tak nemyslel? Nalil se. Vždyť ho znáš, takhle je to s ním na párty vždycky.“

Líbilo se mi, že ho Jonah brání. Chris se sice občas choval necitelně, ale oba jsme věděli, že má větší srdce než my dva dohromady. „Možná by mě to jindy naštvalo, ale je to jeho maturitní oslava. Chápu, že se chce bavit a já mu to kazím. A svým způsobem má pravdu. Opilá jsem mnohem zábavnější než střízlivá.“

Jonah se na mě významně zadíval. „S tím si dovoluju důrazně nesouhlasit.“

Sotva to vyslovil, odtrhla jsem od něj oči a podívala se do kelímku s kolou. To proto, že jsem se bála toho, co se mi právě dělo. Hrudník se mi začal zase plnit, ale tentokrát příjemně. Prázdnotu nahradilo teplo a chvění a údery srdce, a já ty pocity nenáviděla, protože jako by poukazovaly na to, proč jsem si v posledních týdnech připadala tak divně.

Jonah.

Když jsme někdy byli spolu sami, díval se na mě tak, že jsem cítila prázdnotu, sotva se odvrátil. S Chrisem jsem tenhle pocit nikdy neměla.

A to uvědomění mě vyděsilo k smrti.

Až donedávna jsem si myslela, že já tenhle pocit nikdy nezažiju. A teď jsem ho zažívala. Jako by nějaká moje část odumřela, když jsem na sobě necítila jeho pohled.

Zakryla jsem si obličej rukama. Bylo to příšerné pomyšlení, že ze všech lidí na světě jsem úplně nejradši s Jonahem Sullivanem.

Jako by moje srdce neustále hledalo nějaký chybějící kousek a ten držel Jonah v hrsti.

Postavila jsem se. Musela jsem se od něj dostat pryč. Miluju Chrise, takže mě zneklidňovalo a dráždilo, že mám o samotě s jeho nejlepším kamarádem tyhle pocity. Možná to se mnou dělá ta kola.

Anebo strach, jestli nejsem těhotná.

Třeba to s Jonahem nemá nic společného.

Stála jsem tam bez hnutí asi pět minut, když se najednou odněkud vynořil Chris. Pevně mě sevřel a pak se i se mnou vrhnul do bazénu. Naštvalo mě to, ale zároveň se mi ulevilo, protože jsem se potřebovala dostat od Jonaha. Až na to, že jsem to neměla v úmyslu udělat tak, že skončím oblečená u dna hlubšího konce bazénu.

Vynořila jsem se zároveň s Chrisem, ale než jsem na něj stačila zaječet, přitáhl si mě k sobě a začal mě líbat. A já líbala jeho, protože jsem se potřebovala něčím rozptýlit.

„Kde je Jenny?“ S Chrisem jsme vzhlédli k Jonahovi, který stál na kraji bazénu a mračil se na Chrise.

„Nevím.“

Jonah protočil panenky. „Říkal jsem ti, ať na ni dáváš pozor. Je opilá.“ A vykročil k domu, aby našel mou sestru.

„To já taky,“ odpověděl Chris. „Nikdy nechtěj po opilci, aby hlídal dalšího!“ Udělal pár temp, aby dosáhl nohama na zem, a mě táhl za sebou. Opřel se zády o stěnu bazénu. Přidržel si mě obličejem u sebe, takže jsem se ho musela chytit kolem krku. „Mrzí mě, co jsem ti předtím řekl. Pro mě nejsi nikdy nudná.“

Stiskla jsem rty úlevou. Takže mu došlo, že se choval jako zmetek.

„Jen jsem chtěl, aby ses dneska bavila. Připadá mi, že se nebavíš.“

„Teď jo.“ Usmála jsem se na něj, protože jsem nechtěla, aby si všiml, co se ve mně děje. Jenže jsem si nedokázala přestat dělat starosti, bez ohledu na to, jak moc jsem se snažila to odsunout na dobu, až budu vědět všechno jistě. Dělala jsem si starosti kvůli sobě, kvůli němu, kvůli tomu dítěti, které možná přivedeme na svět mnohem dřív, než jsme na to byli připravení. Teď jsme si to nemohli dovolit. Nebyli jsme dost zralí. Vlastně jsem ani nevěděla, jestli je Chris ten člověk, se kterým chci strávit zbytek života. Což by lidi měli vědět s naprostou jistotou, než spolu stvoří dalšího člověka.

„Chceš vědět, co mám na tobě nejradši?“ zeptal se Chris. Košile mi plula po hladině, a tak mi ji zastrčil za pásek džínů. „Že jsi obětavec. Ani nevím, jestli takový slovo existuje, ale přesně to jsi. Děláš věci, které dělat nechceš, abys to ulehčila lidem kolem sebe. Jako třeba že budeš řídit. To neznamená, že seš nudná. To znamená, že seš skvělá.“

Zasmála jsem se. Když se Chris opil, stával se z něj lichotník. Někdy jsem si z něj kvůli tomu utahovala, ale ve skutečnosti se mi to moc líbilo.

„Teď bys měla říct ty, co máš nejradši na mně,“ ozval se vyčítavě.

Rozhlédla jsem se kolem sebe, jako bych usilovně přemýšlela. Chris mě hravě štípnul do boku.

„Nejradši mám tvůj humor,“ odpověděla jsem. „Vždycky mě rozesměješ, i když jsem na tebe naštvaná.“

Chris se usmál a na bradě se mu udělal důlek. Uměl se tak neodolatelně usmívat. Jestli jsem těhotná a narodí se nám dítě, aspoň snad bude mít Chrisův úsměv. To bylo jediné pozitivní, co jsem zatím na celé situaci dokázala vidět.

„A co dál?“ zeptal se.

Natáhla jsem ruku a dotkla se jeho dolíčku. Chtěla jsem mu povědět, že miluju jeho úsměv, ale místo toho ze mě vyletělo: „Myslím, že jednou budeš bezva táta.“

Nevím, proč jsem to vyslovila. Možná abych vyzkoušela terén. Zjistila jeho reakci.

Rozesmál se. „To si piš. Clara mě bude milovat.“

Naklonila jsem hlavu. „Clara?“

„Moje budoucí dcera. Už jsem ji pojmenoval. Klučičí jméno jsem zatím nevymyslel.“

Protočila jsem panenky. „A co když se to jméno nebude líbit tvojí budoucí manželce?“

Přejel mi dlaněmi vzhůru po krku a sevřel mi tváře. „Bude se ti líbit.“ Pak mě políbil. Jeho polibky mi sice nevyplnily prázdnotu v hrudníku tak jako někdy Jonahovy pohledy, ale v tu chvíli mě aspoň ukonejšily. Tím, co řekl. Tím, že mě miluje.

Ať zítra ten těhotenský test dopadne, jak chce … věřila jsem, že Chris bude stát při mně. To je prostě Chris.

„Hej, lidi, pojedeme,“ uslyšela jsem Jonaha.

S Chrisem jsme se od sebe odtáhli a vzhlédli k němu. Držel Jenny, která ho objímala kolem krku, obličej si tiskla k jeho hrudi a tiše sténala.

„Já jí říkal, ať to nehraje,“ zamumlal Chris a vylezl z bazénu. Pomohl mi ven. Vyždímali jsme si vodu ze šatů, jak nejlíp to šlo, a zamířili jsme k Jonahovu autu. Mělo naštěstí koženková sedadla. Sedla jsem si za volant, když už jsme předtím Chrisovi namluvili, že Jonah pil. Ten se usadil dozadu s Jenny. Chris vedle mě přepínal stanice na autorádiu a hledal nějakou muziku.

Na jedné zrovna hráli „Bohemian Rhapsody“. Chris zesílil zvuk a začal zpívat s Queeny. O pár vteřin později se k němu přidal i Jonah.

Překvapivě jsem se k nim polohlasně přidala taky. To se prostě nedá nezpívat, když zrovna řídíte. I když je vám sedmnáct, děsíte se těhotenství a cítíte k někomu na zadním sedadle to, co byste měli cítit k tomu člověku vedle vás.

2.

Clara

O sedmnáct let později

Podívala jsem se na sedadlo spolujezdce a škubla sebou. Jako obvykle na něm byly v prasklinách kůže přilepené drobečky neznámého původu. Hodila jsem svůj batoh na zadní sedadlo spolu se dvěma prázdnými sáčky z fastfoodu a dvěma prázdnými plastovými lahvemi. Pak jsem se ty drobky pokusila smést. Nejspíš tam zůstaly po banánovém chlebíčku, který tady Lexie jedla minulý týden. Nebo z bagelu, kterým se krmila dneska ráno cestou do školy.

Na podlaze se válely oznámkované písemky. Natáhla jsem se pro ně a volant se mi stočil k příkopu. Rychle jsem ho narovnala a nechala papíry tam, kde byly. Uklizené auto nestojí za to, aby se kvůli tomu člověk zabil.

Když jsem zastavila na stopce, důkladně jsem se zamyslela nad tím, co teď. Buď můžu pokračovat v cestě k nám domů, kde se celá rodina připravuje na tradiční oslavu narozenin. Nebo to můžu otočit do protisměru a vrátit se na kopec, kde jsem předtím viděla stát na krajnici Millera Adamse.

Konec ukázky

Table of Contents

1.

2.