Copyright © 2020 Don Jose Ruiz

Translation © Lily Císařovská, 2020

ISBN 978-80-242-6964-1

Věnování

Všem ženám a mužům, kteří se naučili umění léčit a léčení uvádět do života a kteří nám odkázali toto posvátné šamanské dědictví nejrůznějších šamanských tradic světa.

Všem, kdo nyní léčí svou mysl, tělo i ducha, aby mohli lépe sloužit druhým i matce Zemi.

I příštím generacím, které tento plamen budou udržovat a v šamanském váčku ponesou tyto posvátné techniky dál.

PŘEDMLUVA

Když bylo mému synovi Josemu jedenáct let, vzal jsem ho s Miguelem mladším, jeho starším bratrem, jemuž v té době bylo už čtrnáct, na horu Madre Grande v jižní Kalifornii. Na tuto horu jsme jezdívali už předtím. Pořádaly se tam různé rodinné sešlosti, výlety a vaření v přírodě, ale pro nás měla hora Madre Grande zvláštní význam, který toto všechno přesahoval. Právě tam nám moje matka Sarita, jež byla curandera neboli „léčitelka vírou“, často předávala posvátná učení toltécké tradice naší rodiny. Moudrost této tradice v naší rodině ve své generaci udržovala moje matka.

Toho dne, kdy jsme dorazili na Madre Grande, jsem se zeptal chlapců, jestli jsou připraveni být zasvěceni do stezky Toltéků. Oba horlivě přikývli. Už je to zhruba třicet let, kdy se odehrál tento obřad dospělosti, jenž vymezil začátek dlouhé učednické dráhy, kterou se měli vydat, aby se naučili tomu, co dělali naši předkové, a vyvrcholil o mnoho let později, kdy se z obou stali svébytní mistři a učitelé.

Jose a Miguel mají mnoho společného, ale pokud jde o učení sdílené mou rodinou, každý se vydal svou vlastní cestou, jedinečnou a poněkud odlišnou. Miguel mladší tyto myšlenky přenáší především do většinové společnosti, zatímco Jose se vydal k počátkům šamanské tradice Toltéků a vykládá tato prastará učení tak, aby jim mohl porozumět i moderní svět.

Toltécká tradice klade na rozdíl od některých jiných forem šamanismu zvláštní důraz na ničím nepodmíněnou lásku a nahlíží osobní léčení jako prostředek, kterým navozujeme transformaci sami v sobě, a tím proměňujeme i svět. Učíme, že každý z nás je umělcem svého vlastního života a má moc svůj život měnit, pokud se mu nelíbí ten, který prožívá.

Ve skutečnosti je to tak, že svět měníme jedině tehdy, když proměňujeme sami sebe. Tento axiom různými způsoby zastávali mnozí velcí učitelé v každé duchovní tradici. Domnívám se, že dnes je tohoto poselství zapotřebí stejně, jako ho bylo zapotřebí dříve. Když se rozhlédneme po této nádherné planetě, vidíme tolik svých bližních trpět – mentálně, citově, duchovně i fyzicky. Jejich utrpení v nich často budí pocit, že vrozený smysl pro lásku k sobě samému je jim znemožněn, jako by jim byly upřeny radost i mír, dostupné nám všem.

Tento typ utrpení už je načase vyléčit a kniha, kterou právě držíte v ruce, v tom může pomoci. Na následujících stránkách vám můj syn, don Jose Ruiz, předá konkrétní rituály a obřady naší toltécké tradice, jejichž pomocí lze dosáhnout harmonie s nejvnitřnějším já i se světem.

Šamanské praktiky, které tu popisuje, učí, jak uchopit surový materiál života – fyzické části přirozeného světa společně s vnitřními myšlenkami a záměry – a prostřednictvím obřadu z nich čerpat význam a sílu. To je spojení ducha a hmoty, spojení záměru a činu k tomu, abychom pomáhali sami sobě – a tím i druhým na této nádherné planetě.

Abychom mohli sami sebe léčit, musíme se podívat na své rány a neodvracet se od nich ani se je nesnažit přehlížet. Něco takového vyžaduje statečnost a životní energii, ale teprve když porozumíme svým zraněním a vyléčíme je, můžeme přetvářet i svůj vlastní život.

Podle mého názoru ještě nikdy nebyla doba po tuto práci naléhavější. Pevně doufám, že se chopíte nástrojů, které Jose na těchto stránkách popisuje, a že si budete utvářet život takový, jaký si zasloužíte.

S veškerou láskou

don Miguel Ruiz,

autor knihy Čtyři dohody

ÚVOD

V místech, kde se dnes rozkládá střední a jižní Mexiko, před jedním až třemi tisíci let kvetla toltécká civilizace. Podle ústní tradice mé rodiny Toltékové postavili rozsáhlý komplex pyramid v Teotihuacánu, zhruba 40 km na severovýchod od dnešního hlavního města Mexika. Po Toltécích přišli Aztékové, kteří s Toltéky sdíleli stejný jazyk nahuatl a toltéckou kulturu chovali ve velké úctě za to, čeho dosáhla v umění, písemnictví, lékařství i v oblasti náboženské.

Tato charakteristika toltéckého lidu však zachycuje pouze zlomek jeho velikého a fascinujícího odkazu. Toltécká společnost se mnoha způsoby zaměřovala na zkoumání lidské mysli, neboť jejím cílem bylo vytvářet nejlepší možný život. Svou cílevědomou tvořivostí a projevy Toltékové přesahovali pouhé přežívání i snahy válečnickými způsoby ovládat druhé. Sám pojem tolték v jazyce nahuatl znamená „umělec“. Význam slova umělec v tomto kontextu zahrnuje mnohem více než běžný výraz pro člověka, který maluje, vytesává sochy nebo se věnuje tradičním uměleckým formám. Toltékové učili, že umělec dřímá v každém z nás a že uměním, které tvoříme, je příběh našeho života. V jistém smyslu by se dalo říci, že Toltékové zkoumali psychologii a osobní růst pronikavě a do hloubky tisíce let předtím, než se narodili Sigmund Freud nebo Carl Jung.

Již bylo zmíněno, že Toltékové mluvili jazykem nahuatl, a tak bych se s vámi chtěl podělit o jedno velmi významné slovo tohoto jazyka, protože v myšlenkách obsažených v této knize bude hrát ústřední roli. To slovo je naguál a má dva významy. Vztahuje se především k energii životní síly čili k božství, které v sobě máme vy, já a všechno. Energie naguálu je neviditelná, a přece by bez ní nemohlo existovat ani žít vůbec nic. Výraz naguál se také používá k označení ženy nebo muže, kteří svému společenství slouží jako učitelé, lékaři, léčitelé nebo jako moudří lidé. V tomto smyslu slovo naguál znamená „ten, kdo je probuzený“. Dnes těmto mužům a ženám říkáme šamani. V mé toltécké tradici mě pokládají za naguála, ale já se také označuji za šamana, protože je to moderní výraz, který se využívá k popisu stejného povolání.

Další, co bych chtěl objasnit, je skutečnost, že energii naguálu má v sobě každý, a proto také máme všichni potenciál stát se naguálem neboli šamanem. Svým způsobem již šamany jste. Už jen to, že máte dar žít v lidské formě, znamená, že máte možnost si vybrat, jak chcete svůj život prožívat. Tím se stáváte umělci neboli tvůrci svého života. Mnozí lidé si však ani neuvědomují, že jsou umělci – žijí, jako kdyby malovali jen ve spánku.

Dnes je důležitější než kdy jindy, abychom pamatovali na tuto svou vnitřní energii, kterou všichni máme, a vážili si jí, protože ji můžeme využívat k vytváření lepšího pobývání ve světě. V této knize si předáme bohatství rituálů, praktik a obřadů, které jsou určeny k tomu, aby se napojily na tuto vědomou tvůrčí energii a pomáhaly nám probouzet tvůrčí schopnosti a naplňovat náš potenciál. Budeme-li provádět rituály opakovaně, budeme schopni se probudit.

Síla rituálu a obřadu

Prakticky každý člověk na naší krásné planetě se v nejširším slova smyslu účastní celé řady každodenních rituálů. Čistíme si zuby, myjeme se, jíme, chodíme do práce a třeba obstaráváme i to, co potřebují naše děti nebo rodiče či prarodiče. Možná máme i další rituály, které provádíme především pro radost a zábavu, například se těšíme z nocí, kdy jsme pravidelně s manželem či manželkou, nebo jezdíme každoročně v létě na dovolenou či plánujeme nějakou rodinnou oslavu. A v poněkud hlubší rovině si mnozí z nás osvojili i náboženské či duchovní praktiky, které mají formu rituálu. Patřit k nim může třeba oslava určitých dnů v roce nebo zvláštní příležitosti, jako je narození, úmrtí nebo uzavření manželství.

Na takových rituálech a obřadech se asi většinou už nějak podílíme, avšak rituály v této knize jsou zaměřeny na zcela jiný prostor. Mají nám pomáhat na cestě k probuzení. A co mám na mysli tím probuzením? Slovo probuzení tu užívám ve smyslu toltécké tradice naší rodiny, která praví, že lidské bytosti neustále sní. Dovolte, abych to vysvětlil.

Především je to tak, že každý člověk neustále sní; je v tom, čemu říkáme osobní sen. To je způsob, jak se díváte, vaše perspektiva – to, jak vidíte svět kolem sebe a jak mu rozumíte prostřednictvím příběhů, které si o tom, co vnímáte, sami vyprávíte. Zadruhé je tu i to, čemu říkáme sen planety neboli souhrn všech našich osobních snů. Dohromady pak vytvářejí základ toho, jak vytváříme svět kolem sebe a jak spolu vzájemně komunikujeme.

Já tedy neříkám, že rituály a obřady zde uváděné nám pomůžou se ze snu probudit – ale pomáhají nám probudit se ke skutečnosti, že sníme. Mysl totiž dělá to, že sní a že vypráví příběhy. Nemůžete přestat snít, můžete si pouze začít uvědomovat sami sebe jako snící bytost, pracovat s tímto dvojsečným darem a změnit tak sám sen. A proto je prvořadým cílem praktik v této knize pomoci vám probudit se k poznání, že sníte, a utvářet si život ve formě krásného snu.

Rozhlédneme-li se, není těžké uvidět, kolik našich bližních žije v nějaké noční můře, v níž jejich činy vycházejí spíše ze strachu než z ničím nepodmíněné lásky. Když žijí tímto způsobem, ubližují sami sobě a ubližují i druhým. To může sahat od něčeho relativně zanedbatelného, jako je nelaskavá poznámka, až k takovým záležitostem, jako jsou války mezi zeměmi.

Toltécký šamanismus má za cíl vnášet lásku do každé části vašeho snu, a zejména do těch oblastí vlastního snu, kde se ocitáte v utrpení. Koneckonců silou, která přetváří špatný sen do snu krásného, je láska.

Jsou-li rituály a obřady prováděny vědomě a s pravým záměrem, mohou překonat oblast pouhého myšlení a docílit, aby se ve fyzickém světě projevily vaše pozitivní touhy. Tímto způsobem slouží rituály a obřady k rozvíjení osobní transformace bez ohledu na to, kde na své cestě se momentálně nacházíte.

Rád bych se také zmínil o tom, že slovo záměr má v toltécké tradici zvláštní význam. Když v tomto kontextu na něco zacílíte svůj záměr, znamená to, že svou pozornost, klidnou a jasnou, soustředíte na něco konkrétního, ať už je to nějaký předmět, přání, situace nebo dokonce jiná osoba. Váš záměr je mocná síla a naučit se jej vědomě směrovat je jednou z věcí, které z této knihy získáte.

Když se totiž do rituálu nebo obřadu pustíte tímto způsobem, napojíte se také na mocnou energii naguálu, kterou máte kolem sebe, a na této cestě si ji přivoláváte na pomoc.

Dosáhnout vyrovnanosti

Nepochybně jste si již všimli, že v současném planetárním snu podle všeho vládne obrovské schizma. Na jedné straně žijeme v době, která se chlubí největší svobodou a prosperitou, jakou kdy svět poznal, ale na druhé straně mnozí z naší lidské rodiny žijí v neustálém vzájemném konfliktu, jiní zas mají předepsány spousty léků nebo si je ordinují sami a mnozí zapomněli, jak důležité je chovat v úctě vzácné zdroje naší matky Země. Příroda sama naším vlivem trpí a nakonec je v sázce přežití našeho druhu i tohoto překrásného světa, který obýváme.

Co bude dál? Jak se můžeme přesunout z chaosu a nerovnováhy k propojenosti, která léčí? Prvním krokem je proměnit sebe sama a praktiky v této knize jsou určeny k tomu, aby vám právě v tom pomáhaly.

Rád bych se s vámi podělil o příběh, který zhuštěně vystihuje sílu rituálu.

Po celé věky býval Vlk správcem rozlehlého údolí, kde byl les i pole, řeka i potůčky. Až jednoho dne přišel do údolí kdosi v dlouhém šedém plášti s kapucí. Ten neznámý s hrůzou a ve strachu sledoval, jak Vlk zabil jelena, a na oplátku potom zabil Vlka i se všemi vlčaty. Vlk se z údolí ztratil a po nějaké době se všechno začalo rozpadat. Řeka tekla nepředvídatelně, jednou břehy zaplavila povodeň, podruhé říční koryto úplně vyschlo. Zpěvní ptáci odlétli do nebe, za nimi odletěly i vrány a nakonec orli. Také bobr se ztratil. Wapiti a jeleni neustále okusovali stromy, až stromy opadaly. Tráva byla vypasena dohola. Osamělé noci míjely v tichu a naprázdno, smečka vlků nezavyla.

Ten člověk v šedém to všechno sledoval a byl celý zmatený. Až se stalo, že jednoho rána mu paprsek slunce za svítání ozářil tvář. A se světlem zašeptal hlas, že už je načase, aby se Vlk zase vrátil.

Člověk v kápi přivolával Vlka zpátky a nabídl obětiny. Vlk se do údolí vrátil a začal vykonávat své posvátné úkoly. Začal výt. Honit zvěř. Propojovat. Pohybovat se. Zabíjet. Dávat.

Takové rituály vykonával vlk. A těmito způsoby se projevovala posvátná správa údolí.

Vlk vyl a proháněl wapiti po údolí. Jeleni se pásli a prospívali, popásali se jen tu i tam po krajině, a tak mohly stromy i tráva a křoviny jít za sluncem a růst. Havrani se táhli za vlčí smečkou po všech koutech údolí a o dar mršiny se dělili s orly i medvědy. Opět se vynořil bobr a začal pečovat o řeku, kácet stromy a stavět přehrady, a tak vznikaly hluboké, studené jezy pro ryby a žáby.

Člověk v šedé kápi se z té změny radoval, protože řeka se opět vrátila do svého řečiště. Rituál obnovy byl dovršen a strach, který toho člověka přiměl Vlka zabít, se vytratil. Místo strachu se dostavila vděčnost za to, že všechno je tak, jak to je, že všechno je zas na svém místě a plní svou roli.

Toto moderní podobenství je pozoruhodné tím, že je pravdivé. Před osmdesáti lety zdecimovali lidé (v kápích utkaných ze strachu a hamižnosti) vlčí populaci v Yellowstonském národním parku. A pak v roce 1995 byla do parku vrácena malá vlčí smečka. Vlci zaseli nový život neobyčejnými způsoby, obnovili ekosystém, napravili rozbité potravní předivo, a dokonce stabilizovali i fyzickou strukturu řeky.

Jak ukazuje poučení z tohoto příběhu, tohle je způsob, jak lze dosáhnout rovnováhy. I rituály a obřady nás učí místo ze strachu jednat z lásky.

Mysl je závislá na utrpení

Již jsem se zmínil, že naguál označuje sílu energie ve vesmíru, která dává život všemu. Energie naguálu nikdy nekončí, je stále přítomná a je naplněna mírem a blažeností. Tradice mé rodiny pochopila, že lidská mysl přesto lpí na utrpení. Tato závislost způsobuje mnoho bídy i trápení a znemožňuje nám vidět všechnu tu krásu, která nás obklopuje.

Když někomu říkám, že jeden z největších problémů, jemuž lidstvo čelí, je, že naše mysl je závislá na utrpení, kouká se na mě někdy zmateně až nevěřícně. Proto mi prosím dovolte, abych to trochu víc vysvětlil.

Vezměte v úvahu všechny ty způsoby, jimiž si v životě vytváříme utrpení. Pracujeme a ze všech sil se snažíme získat věci, které nepotřebujeme, a pak se hněváme nebo jsme smutní, když je nedostaneme. Když se někdo nechová tak, jak by se podle nás chovat měl, nejspíš ho odsuzujeme a za trest mu odmítáme dávat svou lásku (a tohle se může dít ve velkém i v malém). A utrpení druhým i sami sobě způsobujeme samozřejmě i fyzickým násilím a válkou.

A přece nejčastější způsob, jak sami na sebe uvalujeme trápení, na tomto seznamu není. Utrpení si totiž většinou vytváříme svým vlastním způsobem uvažování. Jsme jediný živočich na celé planetě, který sám sebe zavrhuje. Namlouváme si, že nejsme dost dobří, že si nezasloužíme lásku, přehráváme si události ze své minulosti, kterých litujeme, a představujeme si to, čeho se obáváme ve své budoucnosti.

Když něco vyvolá nějakou vzpomínku nebo hluboko zasutou úzkost, často se nám okamžitě v duchu rozvíří všelijaké soudy, strachy a výčitky. Tím, že si neustále přehráváme negativní příběhy – že srovnáváme, odsuzujeme nebo vyhledáváme problémy –, nám mysl vytváří většinu utrpení, které prožíváme.

Každý okamžik má potenciál být krásný, ale mysl je tak navyklá trpět, že nám místo krásy spíš vytváří mizérii. Často zničehonic přivolá vnitřní zmatek a pak ten chaos udržuje. To může odčerpávat energii a odříznout nás od životní síly, která nás obklopuje a vyživuje.

Chci, aby bylo jasné, že se nejedná o nějaké osobní selhání, protože prakticky všechny lidské bytosti jsou do určité míry takto závislé na utrpení. Když si u sebe povšimnete této tendence, nepoužívejte ji prosím jako zbraň, kterou budete sami sebe dál ubíjet, ale spíš ji uznejte a vezměte na vědomí jako něco, nač je mysl navyklá. Prvním krokem k tomu, jak se dá každá závislost a návyk ukončit, je všimnout si, že vůbec existují, a uvědomit si, že ten jediný člověk, který to může změnit, jste vy. Cesta z tohoto utrpení je cestou k probuzení. Moje rodina této cestě učí už po mnoho generací. Jsme učitelé, průvodci a přátelé lidstva – odjakživa až po mou babičku Saritu a mého otce, dona Miguela Ruize.

Tak jako všichni šamani jsme však vždy respektovali poznání, že každý si na této cestě musí najít vlastní formu. Koneckonců každý z nás sní svůj vlastní jedinečný sen. Mysl je stavěna tak, aby snila, a nemůže přestat snít. Jakmile se však jednou probudíme k této pravdě, můžeme si začít všímat, jakými mechanismy do svých snů vplétáme negativitu. Rituály a obřady v této knize vám mohou pomáhat nastavit vyprávění své mysli tak, aby směřovala k lásce a vzdalovala se strachu.

A co když vám teď povím, že na této cestě si s sebou můžete nést na krku velmi mocný prastarý nástroj a přechovávat jej v blízkosti svého srdce? Tímto nástrojem je šamanský váček, a to doslova i metaforicky.

V doslovném smyslu je to zpravidla léčivý pytlík, veliký zhruba jako dlaň, který se nosívá na krku, ale dá se nosit i v kapse nebo v kabele. Může být různé velikosti a z různých materiálů a může obsahovat všelijaké věci. Je třeba nezapomínat, že ho na své cestě k probuzení používaly již tisíce lidí před vámi. Ve váčku bývají napsané modlitby, klacíky, kůstky, kameny, pera nebo mušle. Může také obsahovat nějaký předmět, který symbolizuje určitou vizi, nebo kousek přírodniny z významného místa či talisman zvířecího totemu. Obsah váčku zastupuje ve fyzické rovině to, co provází vnitřní cestu jeho nositele. V následující kapitole se podrobně podíváme, jak si můžeme sami takový váček zhotovit nebo podle čeho si ho vybrat, a ve zbývajících kapitolách této knihy si povíme, jak si lze vytvářet nebo vybírat předměty, které v něm budeme nosit, aby nám na cestě pomáhaly.

Metaforicky se tím připomíná, že každý z nás má léčivý šamanský váček, který si nosíme v sobě po většinu svého života. Pokud si to neuvědomujeme, pak nás asi nikdy ani nenapadlo žasnout nad tím, jaké nástroje si v něm s sebou nosíme. Mám na mysli nástroje, k nimž saháme ze zvyku: soudy a odsudky, hněvivé reakce, lítost, obavy a podobně. Tyto nástroje využíváme k tomu, že si pro sebe i pro druhé budujeme negativní skutečnosti v neustálém úsilí nasytit závislost své mysli na utrpení.

Naše společná cesta touto knihou se bude částečně týkat i odstraňování negativních praktik a přesvědčení z vnitřního léčivého váčku a budeme je nahrazovat mnoha jinými věcmi, třeba sebedůvěrou, věrností a vírou, mírem a klidem, odvahou, přístupem k vlastní intuici a – to je zcela zásadní – především láskou k sobě i k druhým. Láska je nejmocnější nástroj, jaký ve svém vnitřním léčivém váčku máme. Je to vlastně tak, že tam se rodí řada pozitivních nástrojů, které můžeme užívat.

To, co obsahuje náš vnější váček, má tajemnou schopnost podporovat transformaci léčivého váčku vnitřního. Předměty, které pro nás mají význam, modlitby a symboly přirozeného světa nám můžou pomáhat využívat sílu naguálu, která je v nás i okolo nás. Rituály a obřady na těchto stránkách jsou navíc rozvrženy tak, aby otevíraly přístup k mocným pojmům a schopnostem, jako je objevování vlastního božství, intuice, léčivých schopností a vědomí. I když bude mysl i nadále snít svůj mocný a přesvědčivý sen, prostřednictvím těchto rituálů budete poznávat pravdu, totiž že všechno je již dokonalé a takové, jaké to být má – a právě takoví jste i vy.

Jak používat tuto knihu

Tato kniha se nezabývá moudrostí. Jistě, jsou v ní i vysvětlující pasáže, abychom viděli věci v souvislostech, ale v podstatě jde o praktickou knihu návodů, jež můžete uplatňovat, aby vám na cestě pomáhaly.

Proto si představujte, že držíte v ruce něco jako kuchařku, plnou inspirace, technik a receptů. A stejně jako u kuchařské knihy si budete chtít ty rituály vyzkoušet, přetvářet je a upravovat si je po svém a – hlavně – učinit z nich součást svého života. Některé vás osloví víc, jiné méně – a to je v pořádku. Měli byste se pouštět jenom do toho, u čeho cítíte, že je to pro vás vhodné, a i potom si vše můžete jakkoli přizpůsobit podle toho, co pro svou osobní cestu cítíte jako nezbytné.

Cesta šamana, cesta naguálu, je pouť individuální. A podobně i rituály musí být jedinečné a přizpůsobovat se vašim jedinečným okolnostem. Rituály v této knize jsou určeny k tomu, aby byly praktikovány s tvůrčím záměrem každého šamana, protože každý šaman (či šamanka) následuje svou vlastní hlubokou vnitřní pravdu, nikoli autoritu tradice druhých jenom kvůli nim.

Můžete si vybrat, zda knihu budete číst po kapitolách, nebo se rozhodnete přejít rovnou ke kapitole, která vás oslovuje. V každém případě bych však doporučoval přečíst si první kapitolu, protože si v ní povíme o tom, jak je léčení důležité i jak si vytvořit dva důležité nástroje, o nichž se budeme zmiňovat v celé knize, a sice šamanský váček a osobní oltář.

Rád bych tu také řekl pár slov o přípravě na rituál či obřad. Když se budete připravovat na některou praktiku popisovanou v této knize a budete na ni sbírat potřebné předměty, apeluji na vás, abyste i to prováděli s posvátným záměrem. Nejde totiž jen o nějaký „přípravný čas“, nýbrž i sama příprava je součástí obřadu. V jistém smyslu může být čas přípravy stejně mocný jako samotný rituál, ne-li ještě mocnější.

Konec ukázky

Table of Contents

ÚVOD