Neodolatelný ničema

Valerie Bowmanová

THE IRRESISTIBLE ROGUE

Text Copyright © 2015 by June Third Enterprises, LLC

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Translation © Lenka Tichá, 2020

ISBN 978-80-249-4335-0

Pro mou nejlepší kamarádku Danielle Aguirreovou, s níž jsem se v roce 1980 seznámila v kostele a rodiče nás museli okřiknout, ať si přestaneme vyměňovat samolepky s obrázky Hello Kitty a dáváme pozor. Od té doby se z nás stala nerozlučná dvojka.

Henry a Ethel navěky!

Mám tě moc ráda.

Kapitola první

Londýn, červen 1816

Dům hraběte ze Swifdonu na Hanover Square

Daphne Swiftová pohlédla na záhadný dárek, který spočíval na desce jejího psacího stolu. Byl zabalený v tenkém růžovém papíru a převázaný širokou bílou stuhou. Někdo zjevně znal její oblíbenou barvu. Ale ani tato pozornost nezmírnila strach, který v ní už od rána rostl a svíral jí hrdlo.

„Podle mě je to zásnubní dar,“ prohlásila její mladičká sestřenice Delilah. „K tvé zítřejší oslavě.“ Před chvílí s rozpustilým úsměvem vešla do místnosti a v rukou nesla zabalenou krabičku. „Už se nemůžu dočkat, až budu tak stará, abych taky dostala dárek k zásnubám.“ Její hlas podbarvila dramatičnost. Vzrušeně tleskla a rychle zamrkala. „Miluju dárky.“

„Je ti teprve dvanáct, Delilah.“ Daphne váhavě strčila do balíčku prstem. „A není k zásnubám. Nejsem zasnoubená.“

Delilah povytáhla tmavé obočí. „Zatím. Ale tvá matka říkala, že po zítřejším plese tě lord Fitzwell určitě požádá o ruku. Dvoří se ti už několik týdnů.“ Znovu vzdychla. „Nemůžu se dočkat, až dorostu do věku, kdy budu moct přijímat nabídky k sňatku. Chtěla bych jich dostat tolik, abych si mohla vybírat. Ale ne zas moc, aby to nepůsobilo nemravně.“

Daphne zavrtěla hlavou. „S touhou dospět zas tolik nespěchej. Věř mi, že dospělost s sebou nese mnohem víc potíží, než si umíš představit.“

„Jakých potíží, Daphne?“ Z dívčina hlasu čišela neutuchající zvědavost.

„Jako třeba…“ Daphne prudce stiskla rty. Potíží? Před očima jí vytanul pohledný obličej. Rozesmáté nebesky modré oči, pevná brada s fascinujícím dolíčkem, krátké světlé vlasy vybledlé sluncem a ten nejpodmanivější úsměv, jaký kdy zdobil mužské rty. Ale jinak byl ten chlap naprosto nesnesitelný. „Zkrátka… potíží.“

„Na tom nesejde. J’adore les cadeaux. Kdo ti to poslal?“ Delilah ukázala na krabičku a potom si natočila dlouhou tmavou lokýnku kolem prstu. Seskočila z postele, dohopsala ke stolu a zpod mašle vytáhla navštívenku.

Podržela si ji před uličnickým obličejem a vykulila tmavé oči, jako by zahlédla faráře krást gin. „Kapitán Rafferty Cavendish?“

Daphne se rozbušilo srdce a před očima se jí znovu vynořily ty modré oči. Rafe? Ten darebák. A lhář. Usilovně polkla a soustředila se na to, aby na sobě nedala znát hněv ani strach, kterým by se mohla zadusit. Zatahala se za prst, na kterém by měla mít prstýnek, a zakroutila pravou pěstí kolem dokola. Zhluboka se nadechla. Musí tu krabičku rozbalit nebo přijít s věrohodným vysvětlením, proč to neudělá. Hlavně ať už to má za sebou. Je to přece jen dárek.

Tak proč má žaludek jako na vodě?

Možná za to mohl dopis, který obdržela před třemi dny. Přečetla si ho a ukryla ho do zadního rohu šatní skříně. Rafe ji v něm žádal, aby se co nejdřív sešli.

Odhodlaně ten vzkaz ignorovala.

„Je na té kartičce ještě něco jiného?“ zeptala se a v obličeji jí zacukal sval.

Delilah převrátila kousek papíru v ruce. „K příležitosti Vašich blížících se zásnub. Hodně štěstí a zdraví,“ přečetla. „Takže jsem měla pravdu. Je to zásnubní dar.“

Daphne jí vytrhla cedulku z ruky. Důkladně si ji prohlédla, ale nic jiného na ní nebylo. Nic kromě Rafeových troufale načmáraných klikyháků a skrytého sarkasmu, kterým ta slova přetékala. Sarkasmu, který dokázala vycítit pouze ona.

„Co ti poslal?“ Delilah kývla k dárku.

„Nemám tušení. Otevři to,“ vyzvala ji Daphne a ztěžka polkla.

Nemusela ji žádat dvakrát. Delilah okamžitě uchopila balíček, stáhla stuhu a zpod pěkného růžového papíru vykoukla malá bílá krabička.

Sestřenice na sebe zvědavě pohlédly.

Delilah prudce sundala víko a zadívala se dovnitř. Zamračeně svraštila obličej, jako by se napila zkyslého mléka.

„Co je? Co tam je?“ Daphne zvlhly ruce. Zatnula a zase povolila pěsti, aby v prstech, které jí rychle začínaly dřevěnět obavami, udržela cit.

„Je to jen… dřevěná lodička,“ odpověděla Delilah. „Nemůžu tvrdit, že ji j’adore.“

„To tedy od tebe slyším poprvé,“ zasmála se Daphne. „Vážně je to loď?“ Převzala od dívky krabičku a pohlédla do ní. Tam, uhnízděná v bílém průsvitném papíru, byla replika lodě velká jako její dlaň.

Opatrně ji vytáhla ven. Byla jí trochu povědomá…

Delilah povytáhla obočí. „Proč by ti ten elegantní, pohledný kapitán Cavendish posílal zásnubní dar, Daphne? A kromě toho jsem si myslela, že je to armádní kapitán, ne námořní.“

„To je.“ Daphne převrátila model v ruce. Zatajila dech. Na zádi byl výraznými černými písmeny napsán název… přesně jako na skutečné lodi.

Pravá láska.

Daphne se podlomila kolena, až se musela opřít dlaní o desku stolu. Pokusila se vdechnout do plic vzduch a zase ho vydechnout. Tuto připomínku nepotřebovala, a už vůbec ne dnes.

Delilah na ni úkosem pohlédla. „Co to má být?“

Daphne rychle uložila loďku zpátky do hedvábného papíru, aby její sestřenice název neviděla.

Ťuky ťuk.

Někdo u dveří ji zachránil. Díkybohu. Rychle se obrátila za zvukem. „Kdo je?“

„To jsem já, máma, drahoušku.“

„Okamžik, mami.“ Daphne mávla na Delilah a upřela na ni přísný pohled. „O tomhle ani muk,“ zašeptala horečně. „Čtrnáct dní si můžeš půjčovat moje diamantové náušnice.“

Delilah na ni spiklenecky mrkla a rázně přikývla. „Slibuju.“

„Díky,“ zašeptala Daphne a popošla k oknu. Na to, že se její sestřenice nechá uplatit, bylo vždy spolehnutí. „Teď mi pomoz s touhle židlí. Musím tu věc schovat.“ Zvedla krabičku.

„Proč?“ zeptala se Delilah a vyskočila, aby jí pomohla dotlačit střapci zdobenou židli k oknu před šatní skříň.

Daphne sykla: „Teď není čas na vysvětlování.“

Židle na dřevěné podlaze zaskřípala.

„Co je to za hluk, drahoušku?“ zavolala matka z chodby.

„To nic. Už jdu.“ Daphne zaklapla krabičku víkem, stoupla si na židli a rychle ji zastrčila na nejvyšší polici. Seskočila, uhladila si účes i sukni a chvatně zamířila ke dveřím. Otevřela a postavila se matce tváří v tvář.

Ta se kolem ní protáhla do pokoje. „Tady jsi, Delilah.“ Přelétla pohledem po místnosti. „Co u okna dělá ta židle?“

Daphne se pokusila zachovat neutrální výraz. „Něco jsem… hledala.“

Matka se na ni zmateně zadívala.

„Ehm… fiží. To, které mi vloni k Vánocům dala teta Willie.“ Zhluboka se nadechla. To byla přinejmenším pravda. Celé dopoledne ten krajkový límeček hledala. „Pamatuješ se na ně, mami? Vypadalo hrozně. Myslím, že jsem ho uložila nahoru do skříně a bez židle tam nedosáhnu.“ Vrhla prosebný pohled na Delilah.

„Ano, a já jsem jí pomáhala,“ přidala se dívka až příliš ochotně.

Daphne dlouze a nahlas vydechla. „Být opak vysoké je hrozná otrava.“

„Opak vysoké, Daphne?“ zeptala se Delilah.

„Slovo ‚malá‘ nemám moc ráda,“ odpověděla Daphne s dalším povzdechem.

Matka svraštila obočí. „Jestli je to fiží tak ošklivé, proč ho hledáš?“

Daphne vykročila k toaletnímu stolku, posadila se a začala si mazat ruce krémem. „Protože až teta Willie o víkendu přijede, mrzelo by ji, kdyby ho na mně aspoň jednou neviděla. Kvůli jejímu úsměvu protrpím několik hodin tím, že na sobě budu mít ohavné fiží.“

Matčin obličej se rozzářil. „Jsi na tetu moc hodná, drahoušku.“ Teta Willie byla sestra Daphniny matky i matky Delilah. Všechny tři vyrostly spolu jako dcery šestého hraběte z Galverstonu.

Delilah si nepřítomně poplácala na mašli na temeni. „Souhlasím. To je od tebe moc milé, Daphne. Až zestárneš a daruješ mi ošklivé fiží, pokusím se zachovat stejně.“

Daphne se krátce zasmála. „Díky, Delilah. Vážím si toho, i když jsem jen o sedm let starší než ty. Nemluvě o tom, že mě ošklivá fiží nezajímají. Přesto se jich ve stáří možná pokusím několik vytvořit, jako to dělá teta Willie.“

„Jsi sice starší jen o sedm let, Daphne, ale těch sedm let je rozhodujících. Zasnoubíš se, kdežto já ještě ani zdaleka nevstoupím do společnosti. Bohužel.“ Delilah si položila na čelo hřbet ruky a dramaticky vzdychla.

„Co to je, drahoušku?“ Matka zalétla očima k Daphninu psacímu stolu.

S medově světlými bíle prokvetlými vlasy a šedýma očima, které po ní Daphne zdědila, jí to moc slušelo.

„Co myslíš?“ zeptala se jí Daphne.

„Tu knihu.“ Matka si svazek přisunula k sobě.

„Aha, tuhle.“ Daphne skoro vydechla úlevou. „To je Dobrodružství slečny Calliope Cauldwellové. Při hledání fiží jsem ho našla vzadu v zásuvce u stolu.“

„Už si vzpomínám. Bývala to tvá oblíbená četba, drahoušku,“ zamumlala matka.

Daphne popošla o něco blíž, postavila se vedle ní a zadívala se na starou ohmatanou obálku. Polkla, aby uvolnila stažené hrdlo. Matka měla pravdu. Bývala to její oblíbená četba. Ještě v době, kdy snila o věcech, jako je dobrodružství, špionáž a…

Hrome. Teď už na ničem takovém nezáleželo. Prožila dobrodružství – opravdu se jí to přání vyplnilo – a byl to naprosto příšerný zážitek. Otevřela zásuvku a vložila knihu dovnitř. Potom zavrtěla hlavou. „Vím, že je dnes dole kvůli přípravám na oslavu neobyčejně rušno. Určitě jsem nejmíň šestkrát slyšela klepadlo. Slibuju, že hned přijdu dolů, abych ti pomohla.“

„To není nutné, drahoušku. Pengree a já se o všechny hosty postaráme, kromě…“

„Já vím, mami, ale trvám na tom, že vám pomůžu.“

Matka se vesele usmála. „S tím si nelam hlavu, holčičko. Jsem ve svém živlu. Přijetí pozvání se hrnou ze všech koutů Londýna i z venkova. Zítřejší slavnost bude mít jistě ohromující úspěch. Všichni tví příbuzní, přátelé a známí ti k případným zásnubám s lordem Fitzwellem touží popřát hodně štěstí.“

Daphne polkla. Proč jí to zní tak cize? K zásnubám s lordem Fitzwellem. Připravuje se na to už několik týdnů. Strávila s ním spoustu času, dovolila mu, aby ji v Londýně doprovázel na společenské události, a dokonce si s ním vyjela i do parku. Bylo za pět minut dvanáct. Vlastně už bylo pět minut po dvanácté. Brzy ji čeká třetí sezona ve společnosti. Ale teď, když se to mělo konečně stát, se jí žaludek nepříjemně svíral, jako by v něm pochodovala armáda. „Žádné zásnuby nebyly oficiálně oznámeny, mami.“

„Ovšemže ne, drahoušku. Zatím. Ale všichni vědí, že se ten ples možná v zásnubní změní.“

Daphne si položila hřbet ruky na čelo. „Není tu nějaké horko?“

„Ach, drahoušku. Doufám, že na tebe něco neleze.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, kdepak. Je mi fajn. Spočítala bych na prstech jedné ruky, kolikrát mě nemoc upoutala na lůžko. A kromě toho mám spoustu povinností, kterých bych se měla zúčastnit, jako ti pomoct s přípravami slavnostního večera.“ Daphne se kousla do rtu. Tu ohromující, do všech podrobností promyšlenou a drahou oslavu by nepochybně bylo těžké odvolat. Ne že by ji odvolat chtěla. Ne, nechtěla. Půjde na ni, přijme žádost lorda Fitzwella, samozřejmě pokud se vůbec vyjádří, a nic tomu nezabrání. Snad kromě… Krk se jí znovu sevřel strachem.Polkla.

„Vlastně jsem ti přišla říct, že máš návštěvu, drahoušku,“ oznámila jí matka tiše.

„Nemusela ses sama obtěžovat, mami. Mohla jsi poslat Pengreeho nebo nějakého lokaje.“

Matka sevřela rty. „Nebyla jsem si jistá, jestli toho hosta budeš chtít přijmout.“

Daphne prudce obrátila hlavu a svraštila čelo. „Koho?“

„Koho?“ opakovala Delilah.

Matčiny vlídné oči pátraly v dceřině obličeji. „Kapitána Cavendishe, drahoušku.“

Delilah vykulila oči a našpulila rty do širokého O. Daphne se ostře nadechla, ale pak rychle zavrtěla hlavou a pokusila se tvářit bezvýrazně. Nesměla dovolit, aby matka poznala, jaký na ni má to jméno vliv. Ale právě padlo jméno jediné osoby, která mohla zničit celý večírek, vlastně i celé zásnuby. A matka vůbec netušila proč.

Tou osobou byl kapitán Rafferty Cavendish.

Daphnin manžel.

Kapitola druhá

Daphne se obrátila k Delilah, která stále seděla na posteli, ale na jejím půvabném obličeji se rozhostil potutelný úsměv. „Proč jsi jí neřekla, že ti kapitán Cavendish poslal dárek?“ zeptala se, jakmile matka odešla z místnosti. „Proč jsi ho schovala?“

„To je na dlouhé vyprávění a teď nemám čas ti to vysvětlovat…“

„Ach prosííím, pověz mi to, Daphne. Nesmírně j’adore tajemství.“

„Pokud je to tak, kdybych ti ho pověděla, připravila bych tě o radost z jeho odhalování. A i když se o tom nerada zmiňuju, nemyslím si, že ve všech případech používáš j’adore správně.“

Delilah si poklepala prstem na tvář. „Ještě se francouzsky učím, sestřenice. A s tím tajemstvím máš pravdu. Tak dobře. Spokojím se jen s narážkou. Ale musí mi trochu napovědět, prosím.“

Daphne potřásla hlavou a usmála se. „Ne, Delilah, teď ne. Je to složitá záležitost, o které by měli mluvit pouze dospělí.“

„Nemůžu se dočkat, až budu dospělá. Teprve pak uslyším ty nejlepší klepy.“

Daphne se zadívala na svůj odraz do zrcadla. „Jak už jsem řekla, Delilah, s dospíváním tolik nespěchej.“

„Ale já chci dospět. Chci prožívat dobrodružství jako Calliope Cauldwellová. Chci, aby mi pohlední džentlmeni posílali dárky, i kdyby měly být tak zvláštní jako dřevěné lodě. Přesto bych určitě dala přednost šperkům.“ Delilah se svalila zády na postel a znovu si položila ruku na čelo. „Kéž by se něco stalo. Kolem se nic zajímavého neděje.“

Daphne se k ní obrátila a založila si ruce v bok. „Nech té dramatičnosti, Delilah. Dobrodružství mohou být velmi nebezpečná. V mnoha směrech. A jak můžeš mluvit o nudě? Copak ti zásnubní večírek nepřipadá vzrušující?“

Delilah se znovu posadila a opřela se dlaněmi za zády o přehoz. „Zásnubní večírek je dobrý začátek, ale ráda bych, aby se přihodilo něco doopravdy zajímavého.“

„Jako co?“

„Třeba intrika, mésaliance nebo skandál!“

„Páni. Zamysli se nad tím, co říkáš. Nežijeme v románu Dobrodružství slečny Calliope Cauldwellové. Ujišťuju tě, že skutečný život zdaleka tak strhující není. Vezmu si lorda Fitzwella a to bude mít k mésallianci daleko.“

Delilah si znovu povzdychla. „Bohužel.“

„Delilah Montbanková, přemýšlej o sobě.“

„Pokusím se, Daphne. Ale nedělám si velké naděje, že bych se polepšila. Obávám se, že jsem úplně ztracený případ.“ Na jejích rtech se opět objevil okouzlující úsměv. „Tak půjdeš dolů a přijmeš kapitána Cavendishe? Poděkuješ mu za dárek?“ Povytáhla tmavé obočí.

Daphne zakroutila prstem a jejího zdviženého obočí si nevšímala. „Asi budu muset.“

„Navrhuju, abys s příchodem do zeleného salonku nepospíchala,“ pokračovala Delilah.

„Proč?“ Daphne svraštila obočí.

„Muže musíš nechat čekat. Rozhodně se jim to j’adore. I když by to v životě nepřiznali.“

„Delilah Montbanková! Kdo ti nakukal takový nesmysl?“

Delilah s nacvičenou nenuceností zatřepala rukou ve vzduchu. „To přece vědí všichni, Daphne.“

„Všichni, říkáš?“ Daphne na ni ostražitě pohlédla. Kolik toho její uličnická sestřenice o jejím milostném životě ví?

Dívka si odkašlala. „Kromě toho by ses měla podívat do zrcadla a ujistit se, že máš barvu ve tvářích.“

Daphne přimhouřila oči. „Vůbec nechci vědět, jak ses takové věci dozvěděla.“

„Udělej to,“ poručila jí Delilah a ukázala k zrcadlu.

Daphne se zdráhavě obrátila a štípla se do tváří. Okamžitě jí zrůžověly.

„Pokud se ti nepodaří, aby částečně zrůžověly štípáním, prý pomůže kapka alkoholu. Ale zdá se, že jsi uspěla.“ Delilah tleskla.

„Panebože, Delilah. Co ty víš o pití?“

Její mladá sestřenice pokrčila rameny. „Slyšela jsem, jak o něm mluví farář.“

„Už jen ta představa…“

„To nic,“ vzdychla Delilah. „To štípání postačí.“

Daphne se zhluboka nadechla a pohlédla na sebe do zrcadla. „Jednou mi kapitán Cavendish řekl, že jsem krásná.“

Delilah se ještě víc rozzářila. Daphne viděla v zrcadle její obličej. „Co bych dala za to, aby mi někdo tak hezký jako kapitán Cavendish řekl, že jsem krásná.“

„Jsi půvabná, Delilah. Až dosáhneš plnoletosti, budeš mít spoustu nápadníků. Ale o sobě jsem v tomhle smyslu nikdy nepřemýšlela. Asi jsem taky docela hezká.“

„Jsi moc hezká, Daphne. Vlastně bych měla říct, že patříš mezi nejhezčí mladé dámy ve městě.“

Daphne se na sebe zamračila. „Ten darebák Cavendish to nepochybně řekl jen jako součást dalších lží, které mi napovídal.“

„Mně by mohl lhát do aleluja, pokud by to dělal s tím uličnickým úsměvem ve tváři.“ Delilah vzdychla. „Jaké lži ti ještě pověděl, Daphne?“

„To považuj za další tajemství, Delilah. A nemusím ti připomínat, že matka by z tohohle rozhovoru neměla slyšet jediné slovo.“

„Jsem sice mladá, ale tajemství udržet umím. A kromě toho, kdybych o tom někde tlachala, asi bys mi už nic dalšího neřekla, viď?“

„Hádáš správně.“ Daphne se dál dívala do zrcadla. „Zajímalo by mě, jestli i lordu Fitzwellovi připadám hezká. Nikdy se o tom nezmínil.“

Delilah pokrčila nos. „Lord Fitzwell o ničem, co se netýká přímo lorda Fitzwella, moc nemluví.“

„Ale Delilah. Lord Fitzwell je zcela úctyhodný. Je hezký, žádoucí a má titul.“

„A zajímá se víc o tvůj původ než o krásu, Daphne. Nemluvě o tom, že je k smrti nudný.“

Daphne se k ní obrátila a pohrozila jí prstem. „Vůbec není nudný. A jestli se zajímá o mou rodinu, džentlmeni jako lord Fitzwell si vybírají manželky, které jim zajistí lepší místo ve společnosti a prostřednictvím jejich věna přijdou k bohatství. Abys věděla, mě jeho původ zajímá taky.“

Dívka měla stále pokrčený nos. „To zní zcela neromanticky. Nemohla bych j’adore muže, který se stará jen o hodnocení mé rodiny v Debrettově almanachu.“

Daphne zavrtěla hlavou. „Jen počkej, až budeš v mém věku.“

„Už se nemůžu dočkat. Právě to ti tu celou dobu vykládám. Potrvá věčnost, než budu dost stará, abych chodila na plesy a tančila s hezkými džentlmeny. A to, co říkáš o lordu Fitzwellovi, je mi úplně fuk. Kapitán Cavendish se mi líbí mnohem víc.“

Daphne si přitiskla ruku na břicho. Musela sejít dolů a setkat se s Rafem. Využila tuto debatu s Delilah, aby potlačila nervozitu a dopřála si trochu času navíc. Ale brzy nastane zúčtování. „Kapitán Cavendish by se nemohl lordu Fitzwellovi nepodobat víc, ani kdyby se snažil. Vůbec ho nezajímá rodinný původ, peníze ani nic podobného. Je to pouhý kapitán v armádě Jeho Veličenstva.“

A špeh. To však sestřenici Delilah přiznat nehodlala. Beztak už věděla příliš.

Ne, Rafe ji nechtěl kvůli původu ani penězům.

„Nemá sice titul, který by stál za řeč, ale hezčí už být nemůže,“ namítla Delilah.

Daphne zatnula zuby. V tomhle směru se s Delilah nemohla přít. Pokud však šlo o Rafea Cavendishe, dostala lekci. Vloni se za něj provdala. Byla to politováníhodná chyba, kterou musela urychleně napravit. Tehdy získala mylný dojem, že k ní něco cítí. Doufala, že jejich manželství bude víc než obchodní dohoda, kterou uzavřeli ve službách Koruně. To on přece na tom svazku trval, ne? Jejich úkol byl součástí poslání, které vykonával pro ministerstvo války, a pokud ho chtěla doprovázet, trval na tom, že musí být manželé. A Daphne v tom viděla šanci nejen si vzít muže, po kterém léta toužila, ale také přispět k válečnému úsilí a prospět vlasti. Oba její bratři, Donald a Julian, své zemi sloužili. Julian skoro zemřel, když bojoval s Napoleonem u Waterloo, a Donald podstoupil vrcholnou oběť, když s Rafem padli ve Francii do zajetí. Daphne chtěla dokázat, že i jako žena může pracovat pro svou zem. Jako všichni Swiftové před ní.

Zavrtěla hlavou. Nerada prodlévala v minulosti. Dopustila se chyb, ale měla plán, jak je napravit. Matka se to nemusí vůbec dozvědět a pochopitelně ani lord Fitzwell. Myslela si, že to dala Rafeovi najevo jasně. Tak proč ji přišel navštívit v předvečer jejího zásnubního plesu? Zhluboka se nadechla. Existoval jen jediný způsob, jak to zjistit.

Když Daphne vešla do salonu, měla na sobě čirou náhodou své milované růžové šaty. Náhodou měla vlasy vyčesané do oblíbeného okouzlujícího drdolu a náhodou měla zrůžovělé tváře způsobené dalším štípáním, které jí doporučila Delilah.

Zcela sebejistě otevřela dveře do pokoje a elegantně vplula dovnitř. Rafe okamžitě vstal.

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá