Philipp Vandenberg

PURPUROVÉ STÍNY

KNIŽNÍ KLUB

Philipp Vandenberg

PURPURSCHATTEN

Copyright © 1999 by Verlagsgruppe Lübbe GmbH & Co. KG,

Bergisch Gladbach

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2001, 2012 by Věra Houbová, heir

ISBN 978-80-242-3017-7

I

Brodka miloval barvy, koneckonců to souviselo s jeho způsobem obživy. Ale bylo záhadou, proč měl hluboký odpor k purpurové barvě ve všech jejích odstínech, a co víc: tu barvu nenáviděl tak, jak jen člověk může něco nenávidět. Vyhýbal se jí, jak to šlo. A když ta prokletá purpurová, lila nebo fialová byly nezbytně nutné, vynaložil veškeré své umění, aby tyto ohavné a dekadentní barvy pozměnil nebo narušil.

Alexander Brodka, dobře vypadající čtyřicátník s nakrátko ostříhanými tmavými vlasy, pracoval jako fotoreportér a fotograf pro exkluzivní magazíny a už dvacet let byl jeho domovem celý svět. Po všechna ta léta dokázal svůj odpor k purpurové barvě dokonale skrývat, protože se obával, že by z toho chytří jedinci mohli vyvozovat nějaké závěry. Sám si tuto svoji averzi nedovedl vysvětlit, třebaže o tom mnohokrát přemýšlel. Nakonec došel k názoru, že barvy prostě působí na každého jinak a že si to lidé většinou ani neuvědomují.

Takové myšlenky se mu honily hlavou, když hledáčkem fotoaparátu pozoroval scénu na pláži: Irinu, která seděla nahá s roztaženýma nohama na skútru v bílém písku Marco Islandu, v pozadí palmy a nekonečný horizont hotelů na pobřeží.

„Musí být ten skútr zrovna fialový?“ zamručel Brodka, když se díval do průhledu na matnici svého Hasselbladu.

Florentina, rusovlasá stylistka a rekvizitářka, krátce nazývaná Flo – všechno, jen ne krasavice a při fotografování holka pro všecko –, jedovatě odpověděla: „Chtěl jsi přece tmavou barvu, aby kontrastovala se světlým pískem. Ale prosím, když se ti fialová nelíbí, seženu ti skútr zelený nebo červený nebo...“

„Kristepane,“ přerušil ji Brodka, „za chvíli začne pražit slunce a bude horko k padnutí. Benni, víc světla zespodu a blíž!“

Asistent Benni, hubený a vytáhlý dvacetiletý mladík s dlouhými prameny vlasů, klečel na písku s okrouhlou stříbřitou plastikovou plachtou, jíž odrážel sluneční světlo, aby dopadalo zezadu na nahé tělo dívky na skútru.

Irina se vytrénovala v obdivuhodné trpělivosti a podle příkazu už bůhví pokolikáté pohodila hlavou dozadu. Pocházela z Petrohradu a byla učitelkou, ale protože nenašla žádné zaměstnání, vydělávala si na živobytí jako fotomodelka. Díky sérii fotografií v magazínu Flot se stala známou po celém světě.

Třebaže motiv působil tak, že v přihlížejících probouzel sexuální choutky – a to byl taky záměr –, daná práce nabízela všechno, jen ne potěšení.

Flo neustále lovila z plastikového boxu kostky ledu a třela jimi Irině prsní bradavky: ty se pak na jednu dvě minuty vztyčily a byly jako dvě vlhké růžové sladkovodní perly. Při dalším pohledu hledáčkem Brodkovi vadilo, že Irina sedící na skútru má na břiše záhyb. Flo odstranila vadu tím, že lepicí páskou širokou na dva prsty napnula Irině kůži na pravé straně od pasu až k žebrům, aby to zepředu nebylo vidět, a pevně ji přilepila. Teď však Irina nemohla pohazovat hlavou dozadu. Kůže stažená páskou se napínala tak, že se dívčina tvář zkřivila bolestí.

„Potřebuju, aby Irina měla rozevláté vlasy!“ zvolal nakonec Brodka a podal fotoaparát Bennimu.

Flo pochopila Brodkův záměr a zauvažovala: „Ten, co nám pronajímá skútr, půjčuje taky airboots, čluny s obrovskou vrtulí na zádi. Ty udělají docela pěkný vítr. Mohla bych sem nechat jeden přivézt.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Brodka, pokývl hlavou a dodal: „Flo, ty jsi fakt k nezaplacení!“

„Mohla bych taky vyměnit ten fialový skútr.“

Brodka přikývl.

„A jakou barvu byste si přál, maestro?“

„To je jedno. Hlavně ne fialovou.“

Flo pomohla Irině ze skútru a strhla jí lepicí pásku, což bylo pro mladou Rusku bolestivější než úprava sama; pak jí hodila bílé tričko, aby se oblékla.

„Je to tvůj čas, Brodko!“ zvolala uštěpačně Florentina a nastartovala skútr.

S rachotem projela kodrcavě pískem na úzkou cestu z prken, vedoucí z pláže na South Collier Boulevard.

„Slunce je teď stejně moc vysoko,“ poznamenal Brodka a obrátil se k svému asistentovi. „Kromě toho mi vadí ta spousta čumilů. Zkusíme to odpoledne znovu. Ale pak ať sem nemá nikdo přístup. Postaráš se o to?“

Čumilové se rozešli, když viděli, že práce skončila. Brodka si ve starých otřepených džínách a bílém tričku sedl pod slunečník do písku. Když šlo o to pořídit dobré fotografie, byl bezohledný k sobě i k ostatním. Ale rozhodně nebyl chladný a nepřístupný. Inklinoval ke spontánním citovým reakcím – občas i k výbuchům vzteku –, ale vůči lidem, s nimiž pracoval, byl vždycky fér, pokud se snažili o optimální výsledek. Odvést dobrou práci byl jeho nejvyšší cíl.

Brodka si zvykl žít obklopen superlativy. V Biarritzu fotografoval ty nejkrásnější ženy na světě; v Monterey v Kalifornii fotil na každoročním Concours d’Elegance ty nejexkluzivnější a nejdražší automobily; pro Magnum pořídil snímky nejvyšších budov na světě a ve Vogue bylo dvacet stránek fotografií, na nichž Brodka dokumentoval sladký život superboháčů na Côte d’Azur.

To všechno přispělo k tomu, že se dovedl pohybovat mezi lidmi, a především mu to umožnilo odmítat zakázky, které se mu nelíbily. Než slíbil, že bude Irinu fotografovat, nejdřív si ji prohlédl, protože – jak říkal – mezi fotografem a modelem musí probíhat chemická reakce, jinak je všechna námaha zbytečná. Chemická reakce byla v pořádku, ale jinak mezi ním a dívkou z Petrohradu k žádnému sblížení nedošlo. V tomto ohledu měl své zásady.

Brodka si setřel paží pot z čela a brýle proti slunci si přitiskl pevněji na nos. Taky Irina, jíž se už začal rozpouštět make-up, vyhledala stín pod slunečníkem. Benni vylovil z boxu pár kostek ledu a přitiskl si je vzadu na krk.

Na Marco Islandu, před západním pobřežím Floridy v Mexickém zálivu, bylo začátkem listopadu obvykle jarní počasí. Tohoto roku v létě pršelo; dokonce ani ti nejstarší obyvatelé si nepamatovali, kdy se něco takového stalo. Zato v říjnu začalo neobvyklé období veder, které trvalo až doteď, několik dní před Dnem díkůvzdání.

Brodka beze slova podal Irině ručník.

Pochopila, co má udělat, a omotala si ručník kolem hlavy jako beduín, takže jí byly vidět jenom oči.

„Jinak ti obličej naběhne jako kynuté těsto. Jdi do svého pokoje, odlič se a lehni si co nejblíž ke klimatizaci. Benni ti řekne, až budeme hotovi s novým aranžmá.“

Irina mlčky přikývla a zmizela směrem k hotelu Marriott.

Zatímco asistent ukládal fotoaparáty, objektivy, stativy a sluneční clony do hliníkových kufříků, Flo se vrátila.

Mávala obálkou a už zdálky volala: „Brodko, přišel ti fax!“

Brodka byl zvyklý přijímat faxy a telefonické hovory, ať se zdržoval kdekoli. Roztrhl hotelovou obálku a četl.

Flo předpokládala, že se jedná o nějaké důležité sdělení, které souvisí s jejich prací, a tázavě se na Brodku zadívala.

Zprvu nedokázala z jeho tváře vyčíst, o jakou zprávu asi jde. Teprve když Brodka zvedl hlavu a přimhouřil oči, jako by chtěl potlačit slzy, vytušila, že se zřejmě něco stalo.

Brodka jí beze slova podal dopis. Flo svraštila čelo, když četla adresu odesílatele: Generální konzulát SRN, 100 North Biscayne Boulevard, Miami, Florida 33132.

Vážený pane Brodko!

S politováním Vám musíme sdělit, že Vaše matka, paní Claire Brodková, 21. listopadu zemřela. Protože se nám v té době nepodařilo zjistit místo Vašeho pobytu, ani vypátrat nějaké blízké příbuzné, byla 25. listopadu pohřbena.

S úctou

Meller, generální konzul

„Kolikátého je dneska?“ zeptal se Brodka nezvučně.

„Šestadvacátého,“ odpověděla Florentina.

Brodka přikývl. Pak vyšel ze stínu slunečníku a zamířil k pobřeží, omývanému vlnami neustále se ztrácejícími v písku. Měl na sobě džíny a plátěné boty, ale jako by si to vůbec neuvědomoval, šel pořád dál a dál, až mu teplá voda sahala k bokům. S rukama zkříženýma na prsou se díval k obzoru. V té chvíli necítil ani bolest, ani smutek, jenom čirou bezradnost; a ani nevěděl, co by měl v této situaci cítit. Mezi Claire a Alexandrem Brodkovými nebyl nikdy niterný vztah, jaký bývá mezi matkou a synem. Příčinou byly jejich vždycky rozdílné názory a důsledkem bylo, že šli jeden druhému z cesty a vyhýbali se závažným rozhovorům.

Výčitka, že se nenaučil nic pořádného – jak říkala Claire Brodková –, ho vždycky jenom pobavila. Benediktini, v jejichž klášterním internátu vyrostl, ho přemlouvali, aby se stal knězem. Ale s náboženstvím měl Brodka vždycky problémy.

Smrt, s níž byl teď tak náhle a nečekaně konfrontován, ho děsila a znejisťovala, protože si najednou uvědomil nezměnitelnost osudu. Třebaže slunce nemilosrdně pražilo, v nitru cítil mrazivý chlad a přistihl se, jak vrtí hlavou, jako by chtěl popřít to, co se stalo, jako by chtěl říct: To není pravda, to se ti jen zdá...

Zatímco se před ním bílí rackové vrhali střemhlav do moře a vynořovali z vody se zmítající se kořistí, Brodka vzpomínal na svoje dětství.

Ještě si dobře pamatoval den, kdy ho matka v devíti letech poslala do internátu v klášteře benediktinů. Anebo jak odtud ve čtrnácti utekl, pobouřený přísnou výchovou, jak spal tři dni v jakési stodole, dokud ho odtud nevyhnal hlad – přímo do náruče policejní hlídky. Anebo jak si proti matčině vůli koupil trubku, na splátky a bez vyhlídek, že by je někdy mohl splácet (což se splnilo), protože se chtěl stát druhým Glennem Millerem (což se nesplnilo).

Hluboce znejistělý a bezradný uslyšel za sebou hlas Florentiny: „Je mi to líto, Brodko, opravdu.“

Brodka se otočil a přikývl. „To nic.“ A pak se brodil zpátky na břeh.

Flo ho ze strany pozorovala. Po chvíli řekla: „Myslím, že bude lepší, když práci přerušíme.“

Její poznámka vytrhla Brodku z letargie. „Přerušíme? Zbláznila ses? Za dva dny to máme. Děláme dál. Tak odpoledne, jak bylo domluveno.“

„Jak chceš,“ odpověděla Flo. Vlastně od Brodky nic jiného nečekala.

Ze stromů kapala listopadová mlha, když Brodka zaparkoval svého jaguára u cihlové zdi lesního hřbitova v Mnichově. Zimomřivě si vyhrnul límec kabátu a zamířil ke vchodu s vysokou železnou mříží.

Zatím se Brodkovi nepodařilo zjistit, proč byla matka pochována právě na tomto hřbitově; a stejně tak obtížné bylo objasnit bližší okolnosti její smrti a pohřbu. Nejdřív bylo třeba vyřídit úřední věci, zaplatit účty, telefonovat a vyplnit nekonečnou řadu formulářů – smrt byla komplikovaná záležitost.

U vrat přicházel proti Brodkovi mlčenlivý průvod truchlících v tmavých šatech, sledovaný dvěma staršími dámami s deštníky, které se spolu z neznámých důvodů bouřlivě hádaly. Šipka na ceduli s nápisem Hřbitovní správa ukazovala vlevo k nízké budově se zamřížovanými okny. Šedovlasý, nedbale oblečený muž, předčasně zestárlý denním stykem se smrtí a smutkem, Brodkovi s vybranou zdvořilostí vysvětlil, ve které části hřbitova je hrob jeho matky, a s vlídným pokývnutím mu dal vizitku, na níž kamenický závod nedaleko hřbitova nabízel zhotovení pomníku.

Brodka kráčel po pískové cestě dlouhými kroky, aby se vyhnul kalužím a blátu. U kašny, v níž plavaly lodičky hnědého listí, se dal vlevo. Po několika krocích byl u čerstvého hrobu se spoustou kytic a věnců. Brodka povytáhl hlavu z vyhrnutého límce, aby se rozhlédl kolem, jestli neuvidí nějaký prostý hrob, a vtom si povšiml jednoduchého dřevěného kříže uprostřed záplavy pohřebních kytic a věnců. Na příčném ramenu bylo jméno Claire Brodková.

Nikdy by si nepomyslel, že by toho byl schopen, ale teď, když četl matčino jméno, mu vyhrkly slzy. Přemohl ho hluboký smutek a rozplakal se tak usedavě jako ještě nikdy od dob dětství. Květiny se mu rozplývaly před očima jako barvy chaotického obrazu a přistihl se, že prudce a proti své vůli vrtí hlavou. Nebyl schopný jasně uvažovat, a se sepjatýma rukama se strnule díval na hrob, pohřížen do smutku a vzpomínek tak hluboce, že si nepovšiml, že k němu ze strany kdosi přistoupil a zůstal stát vedle něho u hrobu.

Dokonce i když muž promluvil, byl Brodka zahloubaný do sebe tak, že jeho slova vůbec nevnímal. Teprve když se muž dotkl jeho paže, obrátil pohled k němu. Muž měl na sobě černý plášť, jaký mívají nosiči rakví, a válcovitou čapku. Odkašlal si a spustil znovu: „Podivná smrt, velice podivná smrt, hm.“

Teprve teď se Brodka podíval na muže pozorněji. Jeho kulatý, hladce oholený, zarudlý obličej vypadal téměř mladistvě ve srovnání s jeho obstarožní fantastickou uniformou. Povšiml si, že muž má nad pravým obočím velké tmavé mateřské znaménko. Pohled jeho světlých očí byl prohnaný: měl silný krk a masitou dvojitou bradu.

Když Brodka ještě pořád nereagoval, neznámý muž řekl: „Smím se vás zeptat, vy jste příbuzný?“ V jeho hlase byla jakási úskočnost.

Brodka přikývl a mlčel.

Muž v černém hábitu rovněž přikývl, dal si ruku před ústa a odkašlal si, a po chvíli znovu promluvil: „Vím, že mi do toho nic není, ale...“

„Tak tedy zmizte a nechte mě na pokoji!“ přerušil ho příkře Brodka a mávl rukou, jako by chtěl odehnat dotěrného psa. Neznámý se váhavě obrátil a se svěšenou hlavou odcházel těžkým krokem směrem k nízké budově. Nedaleko kašny ho Brodka dohonil: „Počkejte!“ křikl na něho. „Na okamžik!“ Teď se choval odmítavě muž v černém. Šel dál a nevěnoval Brodkovi ani pohled.

„Chtěl bych se vám omluvit,“ řekl Brodka a přejel si rukou přes oči. „Byl jsem zamyšlený. Říkal jste něco o podivné smrti. Co jste tím myslel?“

Neznámý muž se prudce zastavil. Naklonil hlavu na stranu a zatvářil se utrápeně. „Vlastně mně do toho opravdu nic není. Máte úplně pravdu, pane, ale...“

„Co ale?“ Brodka nespouštěl z muže oči.

„No jo, to je tak. Když člověk spouští každý den rakve do hrobu... promiňte, že se vyjadřuji tak obyčejně... tak se časem naučí odhadnout...“

„Odhadnout co?“

„No, umí odhadnout, jestli ten, co ho spouští do hrobu... jak bych to řekl... jestli byl tlustý, nebo hubený, jestli to byla těžká váha, anebo jenom nějaká sušinka. A v tomhle případě to nebylo ani to, ani ono.“ Pokrčil nos.

„Co tím myslíte?“

„To, co už jsem řekl. Bylo to... divné. Měl jsem pocit...“

Nechybělo mnoho a Brodka by se byl na muže vrhl, ale pak se vzpamatoval a jenom odmítavě pronesl: „Člověče, vy jste blázen. Co to tady žvaníte?“

Neznámý se na Brodku zamyšleně zadíval. „Jsem si skoro jistý, že ta rakev byla prázdná, pane.“

Brodka o krok ucouvl. Cítil, jak se mu do hlavy nahrnula krev; zhluboka se nadechl a křikl: „Jak můžete tvrdit takový nesmysl? Jak jste na to přišel?“

Muž pokrčil rameny. „Promiňte, pane. Měl jsem si to nechat pro sebe.“ Neobratně naznačil cosi jako úklonu a pak zmizel směrem k nízké budově.

Cestou k autu nepřemýšlel Brodka ani tak o tom, co mu neznámý muž říkal, protože ho považoval za podivína, ale spíš o oné záplavě květin na matčině hrobě. Proboha, kdo jen mohl poslat na pohřeb celé nákladní auto kytic a věnců? Pokud si dokázal vzpomenout, matka byla vždycky sama.

Pravda, v posledních letech ji skoro neviděl, ale pomyšlení, že by byla mohla mít houf ctitelů, bylo tak absurdní, že se Brodka musel usmát.

Příští den strávil chozením po úřadech a placením účtů. A nakonec musel taky vystěhovat byt své matky v Prinzregentenstrasse – a to byl úkol, kterého se ujal s velikou nechutí. Připadal si jako vetřelec, když stoupal po schodech do prvního patra, poté co mu správce domu s nedůvěřivým pohledem vydal klíč od bytu.

Brodka nenáviděl staré činžáky, jako byl tento: secese, modré dlaždice, červený kokosový běhoun. Všechno působilo tísnivě. Vztah mezi ním a matkou byl v posledních deseti letech spíš napjatý než harmonický, a v té době vstoupil do tohoto bytu jenom jedenkrát. A rozhovor, který s matkou tehdy měl, ho přiměl, aby matku už nikdy nenavštívil.

Na okamžik se zastavil – jako každý, koho čeká nějaký těžký úkol – a pak otevřel dveře bytu.

Na podlaze v předsíni ležela pošta, kterou sem vhodili poštovní schránkou ve dveřích. Brodka hledal vypínač. Kulaté stropní svítidlo z ledově namodralého skla, jistě staré a vzácné, ale na jeho vkus právě tak ohavné, dávalo jen málo světla. Bylo to tam cítit naftalínem a starými zaprášenými záclonami; pach, který Brodka nesnášel. Nejradši by se byl otočil a odešel.

Když zvedal ze země poštu, padl jeho pohled na dveře naproti. Byly jenom přivřené a Brodka měl pocit, že mezerou mezi dveřmi proniká teplé světlo nějaké lampy.

„Je tu někdo?“ zvolal a naslouchal.

Nic.

Brodka opatrně strčil do dveří a napjatě a trochu ustrašeně pátral po zdroji světla.

Na nízkém kulatém stolku vedle pohodlné pohovky u pravé stěny pokoje svítila malá lampička.

„Je tu někdo?“ zvolal Brodka ještě jednou. Nečekal na odpověď, přistoupil k oknům a vytáhl rolety.

Vedle gauče byly dveře do ložnice. Brodka je opatrně otevřel a rozsvítil. Nečekal, že najde pokoj uklizený, ale při pohledu, který se mu naskytl, mu přeběhl mráz po zádech. Postel byla rozházená. Na podlaze se válely části oděvu a krabičky od léků.

Brodka se vrhl k oknu; otevřel je dokořán a zhluboka se nadechl. Z ulice pronikal nahoru dopravní ruch a nad městem se snášel večer. Brodka znechuceně vyšel z pokoje.

Ve dveřích do obýváku zůstal stát. Přelétl pohledem zařízení a uvědomil si, jak dalece se matce odcizil. Čtvercový pokoj byl přecpaný starožitným nábytkem. Každý kus byl drahocenný a vzácný, ale protože tady toho bylo moc, pokoj působil spíš jako komora na odkládání věcí. Levý roh pokoje proti oknům zabíral až ke stropu vysoký regál. V druhém rohu stál napříč biedermeierský sekretář z třešňového dřeva, zdobený černými sloupky. Mezi okny viděl Brodka vitrínu se starými sklenicemi. Vitrína byla širší než zeď mezi okny, a tak přes ni na obou koncích přesahovala.

Na zdi proti dveřím visel obrovský italský barokní obraz: nahá bohyně Diana na voze taženém labutěmi. Pod ním byla pohovka ve stylu biedermeieru, s růžovými a bledě zelenými pruhy, jediný kus nábytku, který se Brodkovi líbil. Nalevo stál stolek s rozsvícenou lampou, napravo krásně zdobená truhla a na ní váza s uschlými růžemi, vepředu velký kulatý stůl a dva ušáky.

Mezi dveřmi vedoucími do předsíně a dveřmi, za nimiž byla komora na odkládání věcí, stála barokní komoda s pozlaceným kováním a na ní všelijaké cetky, vázičky a dózičky, prastará bible a dvě fotografie ve stříbrných rámečcích, které vzbudily Brodkovu pozornost.

Přistoupil blíž a v první chvíli se lekl, když se na něho z benátského zrcadla s broušeným rámem nad komodou dívala jeho vlastní tvář. Pak si prohlédl jednu z fotografií, na níž byla jeho matka s malým chlapcem v náručí. Třebaže Brodka tuto fotografii nikdy předtím neviděl, hned věděl, že dítě na fotografii je on sám.

Druhou fotografii už znal. Byla na ní důstojná starší dáma v nápadném kostýmu a černém klobouku se širokou, elegantně prohnutou krempou – jeho matka, tak jak si ji pamatoval ve vzpomínkách.

Bez zájmu a automaticky začal Brodka vytahovat zásuvky a otvírat dvířka, jako by pátral po minulosti své matky. Minulosti, kterou vůbec neznal. Jistě, každý člověk má svou tajnou existenci, zeď, za kterou se skrývá; ale život jeho matky pro něho vždycky byl a zůstal záhadný a neprozkoumatelný jako funkce počítače.

Vždycky se v duchu ptal, odkud měla matka peníze na to, aby ho jako chlapce mohla vydržovat v drahém internátu. Později, když se projevilo jeho nadání, navštěvoval odbornou fotografickou školu. Když se matky jednou zeptal, jestli náklady na jeho vzdělání nepřesahují její možnosti, odpověděla mu, aby si kvůli tomu nedělal hlavu – přesně tak se vyjádřila.

Brodkova matka byla žena bez minulosti, dokonce i ve stáří, kdy se člověk k minulosti obvykle stále víc vrací.

Pokud se Brodka pamatoval, matka nikdy nechodila pravidelně do práce. Jediné, co bylo v jejím životě pravidelné, byly lázně, kam jezdila každý rok na jaře a na podzim, a léčení brala velice vážně.

Když Brodka otevřel sekretář, jehož přední stěna se dala vyklopit jako deska na psaní, vypadl z něj svazek listin, bankovních výpisů, akcií, směnek a dokladů. Brodka nikdy nepochyboval o tom, že matka je zámožná; ale teď, když se podíval na konta a doklady, mu bylo jasné, že byla bohatá, dokonce velice bohatá.

V malé zásuvce objevil Brodka nakonec něco, co ho vyděsilo a překvapilo; pistoli Walther PPK, ráže 7,65, a dvacet nábojů.

Opatrně vyndal zbraň ze zásuvky, právě tak opatrně ji přendával z jedné ruky do druhé, pak se náhle rozesmál, přímo se otřásal smíchem, a nakonec se rozkašlal a začal přecházet od sekretáře ke dveřím, aby se odreagoval. Jeho matka s pistolí v ruce!

Ozval se zvonek u dveří.

Brodka se prudce zastavil, jako by procitl ze sna.

Šel otevřít.

Na chodbě stála dobře oblečená starší dáma s řídkými světlými vlasy vyčesanými do uzlu.

„Vy jste určitě syn,“ prohlásila poněkud povýšeně a povytáhla při tom černě obtažené obočí.

„A kdo jste vy?“

„Jmenuji se von Veldhovenová. Jsem... byla jsem sousedka vaší paní matky.“ Přitom ukázala na protější dveře v chodbě. Brodka chtěl neznámé ženě podat ruku, ale ještě pořád v ní držel pistoli. Přehodil si ji do levé a schoval ji za zády. Pak ženu vyzval, aby šla dál.

„Věděla jsem, že Claire měla zbraň,“ poznamenala paní von Veldhovenová a pokračovala: „I když jinak jsem toho o ní moc nevěděla. Myslím, že ji nikdo neznal opravdu dobře.“

„Byly jste přítelkyně?“

„Přítelkyně? Co vás napadá! Claire žila za ochrannou zdí jakési tajuplné rezervovanosti. Oslovovaly jsme se křestními jmény, ale vždycky jsme si vykaly. Věděla jsem toho o Claire jen velice málo, kromě toho, že měla syna.“ Přitom ukázala na fotografii na komodě.

„Myslím, že žila v ustavičném strachu,“ řekla sousedka zamyšleně a pátravě se rozhlédla kolem. „Je to těžké, smířit se s myšlenkou, že je mrtvá.“ Náhle se podívala Brodkovi do tváře. „Vím, že váš poměr k matce nebyl zrovna nejlepší.“

Brodka pokrčil rameny. „Upřímně řečeno, taky tomu odpovídá můj smutek. Matku jsem sotva znal, každý jsme žili svůj vlastní život. Jakýmsi nevysvětlitelným způsobem mě dokázala ze svého života vyloučit. Mám dojem, že ji poznávám lépe teprve teď, čím víc zásuvek a dveří otvírám.“

Paní von Veldhovenová přikývla. Pak se znenadání zeptala: „Víte, jak vaše matka zemřela?“

„V dokladech je, že to bylo selhání srdce.“

„Claire mě pozvala na čaj, což se stávalo málokdy. Seděly jsme tady proti sobě. Najednou začala lapat po dechu a mlčky se zhroutila v ušáku. Lékař tu byl za deset minut... ale už bylo pozdě. Byla jsem jediná, kdo byl na jejím pohřbu.“

Konec ukázky

Table of Contents

I