Jiří Křivánek

NA STRÁŽI MÍRU

Copyright © Jiří Křivánek, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7051-7

Věnováno ženám mého života

Evě, Haně a Anně

Motto

„Armádnímu životu vděčím dokonce za názory na lidskou povahu, jak bych ji rozhodně nebyl našel jinde než ve vojenském kabátě. Některé scény člověk objevuje pouze prostřednictvím znechucení, jež by bylo skutečně nesnesitelné, kdyby nás čest nenutila je snášet...“

Alfred Victor, hrabě de Vigny

Vážení čtenáři,

měl jsem to štěstí, nebo možná smůlu, že jsem strávil rok života na vojně. Vojna je pojem, který se dnes vytratil z povědomí mladých mužů. Už pro ně není strašákem, neboť byla jako povinnost zrušena, a mnohdy o ní nemají sebemenší představu. Pro nás, kteří jsme ji zažili, zůstává určitým mementem. Stala se životní zkušeností vybroušenou absurdností jejího tehdejšího pojetí. Zůstala v nás ve vzpomínkách se vším, co přinesla. Ať už to byla mazácká vojna, pakárna, šikana, buzerace, ideologické vymývání mozků, imperialistická hrozba nebo mimořádné události. Zanechala však i pozitivní stopy, protože nás naučila odříkání, smyslu pro pořádek, samostatnosti v rozhodování a vážit si slušných lidí.

Tato vzpomínková kniha vychází ze skutečných událostí, které se odehrály v době reálného socialismu u prvosledového útvaru v době, kdy byla mezinárodní situace mezi kapitalismem a socialismem vyhrocená na nejvyšší míru. S odstupem téměř čtyřiceti let bylo mým cílem podat alespoň trochu humornou formou svědectví o syrové realitě tehdejšího vojenského života tak, jak ho přinášela základní vojenská služba. Z jistých důvodů byla jména některých aktérů pozměněna, ale zase ne natolik, aby případní pamětníci nepoznali, o koho se jednalo.Je možné, že obsah bude místy vyznívat trochu naturalisticky, i díky užité vojenské mluvě a slovům bez příkras, ale kdyby tomu tak nebylo, ztratil by svoji autentičnost a vypovídací schopnost.

Věřím, že ti, kteří byli na vojně a zažili ji jako já, najdou v knize svoji životní paralelu. Těm, kteří ji neabsolvovali, nechť je svědectvím. Je na čtenáři samotném, jaký si o tehdejší základní vojenské službě udělá obrázek.

Čím to vše začalo

aneb Tluče bubeníček…

Nelze být vždy hrdinou, ale vždy lze zůstat člověkem.

Johann Wolfgang von Goethe

(německý básník, prozaik, dramatik a politik, 1749–1832)

Všichni určitě znáte populární dětskou říkanku: „Tluče bubeníček, tluče na buben a svolává hochy, hoši, pojďte ven!

Zahrajem si na vojáky, máme pušky a bodáky,

hola, hola hej, nikdo nemeškej!“

Kdo z nás dětí by si pomyslel, že jednou k této situaci dojde i bez našeho přičinění. Velmi často jsme si na hrázi Veského rybníka hráli na vojáky, válčili po vzoru sovětských hrdinů a prodírali se spletí vrb a křovinami s dřevěnými maketami pušek, někdy jen s pouhými klacky. Z jílu vydolovaného z rybniční hráze jsme podle obrázků z časopisů a novin, většinou z Obrany lidu, modelovali různou vojenskou techniku, především tanky. Ty jsme pak využívali k nevinným dětským hrám, i když se jednalo z našeho pohledu o urputné tankové bitvy. Hráz rybníka nám sloužila jako velký plastický stůl, představující válečné bojiště. Lezli jsme po ní po kolenou a postrkovali hliněné tanky, automobily, kanony a také letadla. Byli jsme ve věku, kdy si nikdo z nás ani zdaleka nepřipouštěl, že se někdy stane účastníkem podobné činnosti, která pro nás byla v té době hrou. Při každodenní cestě do školy jsme procházeli kolem pomníku padlým v 1. a 2. světové válce. Jako kluk jsem byl nesmírně pyšný, že mezi jmény padlých v první světové válce byl i babiččin bratr, tedy můj prastrýc. Padl na srbském bojišti u Jagodiny. Dodnes si pamatuji, že v dopise z rodinných archiválií, kterým byla rodina vyrozuměna o jeho smrti, stálo: „Zemřel hrdinskou smrtí v bitvě u Jagodiny, byv zastřelen strojní puškou do prsou.“ Lidé padlí v obou válkách požívali na vsi i po smrti velké úcty. Snad proto se řada z nás v určité fázi naší ontogeneze chtěla stát vojákem. Ne abychom zahynuli hrdinskou smrtí, ale proto, že to byl náš dětský sen a ve vojácích jsme viděli vzor. Byl konec 60. let 20. století a doba byla poznamenaná přítomností sovětských vojsk. Měli jsme vojenský výcvikový prostor za humny a právě zde byla od srpna roku 1968 dislokována sovětská vojska. Postupem času, jak se situace uklidňovala, se sovětští vojáci a jejich technika stali předmětem našeho zájmu. Každou chvíli stál nějaký obrněnec či automobil ve vsi, zpravidla před hospodou nebo na křižovatce. Občas jsme sedli na kola a jeli za nimi do lesa. S vojáky jsme za ovoce a zeleninu směňovali vše, co nám byli ochotni dát.

Obecnice – pomník padlým ve světových válkách

Jednalo se o odznaky, části výstroje nebo bonbony, cigarety a konzervy. Jediné, co nikdy nedali, byla hvězda z lodičky a bodák. A tak se v našich kapsách ocitlo všechno možné, od radiosoučástek až po náboje. Náctiletá děvčata měla tehdy velký zájem o hedvábné padáky, z nichž bylo možné ušít jemnou a průhlednou halenku. Je jasné, že naši rodiče nám zakazovali stýkat se s vojáky, zvláště poté, co jednoho dne došlo na návsi u kostela k tragické nehodě. Tehdy sovětský obrněný transportér srazil dva místní občany na motorce. Jeden z nich poté v nemocnici zemřel. Snaha rodičů však byla marná. Postupně jsme si na přítomnost sovětských vojsk jaksi zvykli. Vojska, která byla rozmístěna provizorně v lese, byla postupně odsunuta a dislokována v kasárnách či ubikacích ve větších městech. Počátkem 70. let začalo ideově utuhovat a všichni, včetně nás dětí, byli politicky masírováni. Jednou z preferovaných vlastností socialistického člověka, kterým jsme se měli stát, bylo vlastenectví a národní hrdost. Hrdost nad skutečností, že jsme příslušníky socialistického tábora v čele se Sovětským svazem, vzorem všech vzorů. Jako děti jsme řadu věcí nechápali, a když se hovořilo o hrdinech, tak jsme v tom měli trochu zmatek. Na jedné straně hrdinové z války, jako byl Meresjev, Koševoj, Kosmoděmjanská, Timur a jeho parta, a na druhé straně Vinnetou a Old Shatterhand nebo hrdinové z amerických westernů. Mohli jsme si vybrat. Faktem zůstává, že nikdo z nás v té době nesbíral portréty válečných hrdinů nebo hrdinů socialistické práce, ale fotografie hrdinů filmových.

Jak se říká: „Ohýbej stromek, dokud je mladý.“ A tak to bylo i s námi. V hodinách výchovy k vlastenectví a uvědomělosti nám promítali v kině angažované filmy a filmy o válce sovětské produkce.

Vzpomínám si na jeden z filmů, který jsem viděl znovu již jako dospělý – válečný film „… a jitra jsou zde tichá“. Myslím si, že to tehdy byl film, který na nás, děti školou povinné, velmi zapůsobil. Nejenomže se tak trochu vymykal z ustálené koncepce sovětských válečných filmů, ale hlavně je v něm poměrně velký počet nahých scén. To pedagogové zjistili až během filmu a nevěděli, jak s tím naložit. Ale protože o promítání filmů rozhodli na vyšších školských místech, zůstali nakonec v klidu. Našly se i prudérní učitelky, které chtěly produkci přerušit, ale nakonec byly zřejmě v menšině, a tak nám byla nabídnuta filmová krása nahého ženského těla, kterou jeden ze starších žáků komentoval větou: „Ty vole, kozy!“ Další věc, která kantory zaskočila, byla stopáž filmu, neboť trval víc jak tři hodiny. Dlužno říct, že při filmech nebyl většinou klid, ale při tomto promítání by bylo slyšet spadnout špendlík. Všichni jsme zírali s otevřenými ústy. Působivý byl už jen zpěv písně Kaťuša. Závěr filmu narušil jeden ze žáků, který byl vo rok starší. Jmenoval se Tonda a již v takto mladém věku byl „expertem“ na vše, co bouchalo. Dokázal si vyrobit třaskavé věci a jejich explozemi nás přivádět v úžas. Právě neplánovaná iniciace čehosi způsobila, že promítání bylo předčasně ukončeno. Zvukový efekt téměř zapadl do děje filmu, ale kouř a zápach už tam moc nepatřil. V kinosálu nastal zmatek a některá z učitelek začala hystericky křičet. Tonda vyběhl ven se spálenou nohou a propálenými kalhotami. Učitelky se snažily odvést nás co nejrychleji ze sálu, ale právě tehdy se ukázalo, jak nevhodný a doslova nefunkční je únikový východ. Tlačili jsme se v úzké, spoře osvětlené uličce, neboť se zde potkávaly dva proudy žáků, každý z jedné strany hlediště. O konec filmu jsme tehdy kvůli Tondovi přišli, takže jsem si na jeho zhlédnutí musel počkat až do dospělosti.

Bunkr na Jordánu – cíl našich výprav

Film s takovými scénami byl pro nás školáky do té doby něčím neskutečným, protože vidět nahé ženské tělo v plné kráse, to se nepoštěstilo každý den. O to víc bylo překvapivé, že nám jej promítli. Vzpomínám si, jak se ve škole řešily návrhy na snížený stupeň známky z chování za to, že jsme navštívili promítání historického filmu Kleopatra nebo někteří, kteří již vypadali dospěle, filmu Angelika. Bylo to hlavně kvůli propagandě, to je zcela zjevné.

Na filmu ještě bylo zajímavé, že základní válečný děj byl zobrazen černobíle, retrospektivní vzpomínky a poválečný epilog celého snímku byl natočen barevně. Tato stylizace výtvarně dotváří a výrazně podtrhuje celkovou ponurost i smutek celého příběhu. Myslím, že na rok vzniku a dobu tuhé vlády brežněvovské kliky je film docela apolitický. Člověk by řekl, že i mnohé americké filmy jsou daleko víc propagandistické a skrytě ideologické, aniž by se to žádalo. Vlastenectví a oddanost Matičce Rusi z filmu doslova čiší, ale nic to nemění na skutečnosti, že se jedná o krásný, poetický film, kdy skutečně získáme až emotivní vztah k hlavním hrdinkám a jejich osudu. Taky pěkná severská krajina hraje dost důležitou roli. Nevím, jestli jsem někdy viděl v nějakém filmu nahuštěno tolik přirozené ženské krásy, ale ženský element do válečného filmu dokážou dostat takovýmto způsobem asi jen Rusové. To by v Hollywoodu prostě nedali!

Filmová představení nebyla jediným prostředkem, kterým režim působil na mladou generaci. Na naší škole se velmi často využívalo besed s přímými účastníky války nebo odboje. Nevím, zda to bylo štěstí či výhoda, že jsme ve vsi měli takovéto občany. Jedním z nich byl Stěpan, který pocházel z Podkarpatské Rusi a do vsi se přiženil po válce. Prošel s Československým armádním sborem z Buzuluku až do Prahy, jak ve své knize psal Ludvík Svoboda. Měl celou řadu válečných historek, které jsme hltali. O některých z nich jsem s odstupem času začal pochybovat nejenom já.

Jeho vyprávění bylo vždy velmi emocionální a vypadalo to, jako by své příběhy prožíval znovu a znovu. Jejich obsah byl stále stejný a za školní docházku jsme je už znali nazpaměť. Přestože již žil dlouhou dobu v Čechách, byl jeho jazykový projev velmi specifický, měl zvláštní intonaci i dikci, což občas působilo komicky stejně jako některé jeho výrazy. V bojích byl zraněný několikrát, což nám pokaždé dokazoval. Vrcholem jeho vystoupení vždy bylo ukazování jizev, zarostlých střepin, a to prakticky na všech částech těla, přičemž se pokaždé částečně vysvlékl. Jeho vystoupení se konala při všech možných příležitostech, dokonce i při výročí Vítězného února, s kterým válka neměla nic společného.

Častokrát bylo jeho vystoupení spojené s agitací mezi staršími žáky, aby se vydali na vojenskou dráhu a stali se vojáky z povolání. Za tímto účelem zde byli občas přítomni zástupci okresní vojenské správy v Příbrami, kteří zájemcům rozdávali informační a propagační letáky a v období, kdy se žáci devátých tříd rozhodovali o své další dráze, také dotazníky. Masírovali jejich myšlení všelijakými sliby a výhodami, které na vojně jsou, ale většinou se nesetkali s příliš velkým zájmem. Pokud je mi známo, za celou moji školní docházku se jim podařilo získat jen dva lidi, a to ještě ty, kteří měli sami zájem o studium na vojenské škole. Historizující vyprávění Stěpana tak zpravidla přešlo v novodobé harašení zbraněmi a obhajování nutnosti armády, pevně stojící na stráži míru a chránící naši západní hranici před zlými a záškodnickými imperialisty a zlořády. Po skončení svého vystoupení se Stěpan většinou odebral do místní hospody, kde si přivodil řádnou opici, až mu nestačila obecní cesta.

Druhou zajímavou figurkou, která nikdy nechyběla na obdobných akcích, byla žena jménem Eliška. Její život byl poznamenaný tím, že několik let strávila za odbojovou činnost v koncentračním táboře Ravensbrück. Je jisté, že si své vytrpěla a z tohoto pohledu bylo třeba si jí vážit. Zatímco většina lidí, kteří prošli stejným peklem, se zpravidla uzavřela a nechtěla o tom moc mluvit, Eliška byla naprostý opak. Vyprávěla a vyprávěla, a co víc, neustále dávala všem na odiv své předloktí, kde měla vytetované číslo. Aby to každý viděl, nosila krátké rukávy, a to i v zimě. A protože se několikrát v roce, rok co rok, opakovalo stejné divadlo, stala se mezi žáky cílem posměchu. Někteří si její číslo opsali a vyryli propiskou do stejných míst na předloktí, ostatní si je vymysleli. Samozřejmě tento počin neušel pozorným očím jednoho z kantorů a problém byl na světě. Několik žáků se pak muselo zpovídat v ředitelně a paní Elišce se osobně omluvit.

Jak jsme zhatili mezinárodní vojenské cvičení

Skvělí jsou vždy hrdinové, které nikdo nezná.

Stefan Zweig

(rakouský prozaik, 1881–1941)

Ve vsi byla ještě jedna osoba, která působila na mládež z vojenského hlediska. Shodou okolností to byl otec mé spolužačky, který byl zaměstnán na Okresním národním výboru v Příbrami jako pracovník pro civilní obranu. U nás na vsi mu nic neušlo, protože bydlel na návsi. Měl tak trochu pověst drába a nahrazoval takzvaný šedý mor u nás na vsi. Pamětníci určitě vědí, že „šedý mor“ byla lidová přezdívka Městské inspekce veřejného pořádku, jež vznikla podle jejích šedých uniforem. Města si ji zřizovala ke kontrole místních záležitostí veřejného pořádku zhruba od roku 1964. Do jisté míry šlo o předchůdce obecní policie, ovšem s tím, že pracovníci útvaru – úředníci veřejné správy – nebyli ozbrojení a nebyli vybaveni pravomocemi typickými pro policejní sbory.

Vojenský výcvikový prostor za humny byl pro nás velkým lákadlem. Přestože se do prostoru smělo pouze na povolení, bylo zcela běžné, že místní občané tam chodili i bez něj. I pro nás děti byl cílem častých výprav za dobrodružstvím. Jak jsem se již zmínil, chodili jsme za sovětskými vojáky, ale též za vojáky, kteří sloužili ve vojenském táboře za rybníkem Octárnou. Armáda hrála již od zřízení vojenského prostoru důležitou roli v životě vesnice. Není žádným tajemstvím, že každá třetí dívka si vzala za manžela vojáka, který zde sloužil. Některým se to povedlo, některým ne. Byly i takové, které to braly spíš jako zpestření svého intimního života, což mnoha vojákům vyhovovalo. Jedna z nich si dokonce vysloužila díky této činnosti, neslučující se s morálním kodexem socialistického občana, přezdívku „vojenská matrace“.

Konec ukázky

Table of Contents

Čím to vše začalo aneb Tluče bubeníček…

Jak jsme zhatili mezinárodní vojenské cvičení