Přeložila Veronika Volhejnová

Killings at Kingfisher Hill

Copyright © 2020 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, POIROT, the Agatha Christie

Signature and the AC Monogram Logo are registered trade

marks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

This edition was published in 2020.

Translation entitled VRAŽDY NA LEDŇÁČKOVĚ VRCHU

Copyright © 2021 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7069-2

Tuto knihu věnuji Helen A.,

své přítelkyni a podobně nadšené Agatině fanynce.

PRVNÍ KAPITOLA

Májová generace

Ten příběh nezačíná v máji, ale v únoru. Přesněji řečeno 22. února 1931, deset minut před druhou hodinou odpolední. První z oněch podivných událostí se stala ve chvíli, kdy pan Hercule Poirot a inspektor Edward Catchpool (jeho přítel a vypravěč tohoto příběhu) čekali spolu s třiceti neznámými lidmi v neuspořádaném hloučku – nijak jsme se k sobě nemačkali, ale přesto bylo jasné, že patříme k sobě – na londýnské Buckingham Palace Road.

Naše skupina mužů, žen a jednoho dítěte (miminka, které jeho matka nesla v jakémsi ranečku, takže vypadalo trošku jako mumie) se brzo měla vydat na cestu, která mi přišla prazvláštní a záhadná od samého začátku, ačkoli jsem ještě netušil, jak výjimečné události se z ní vyklubou.

Postávali jsme u autobusu, který nás měl odvézt z Londýna do proslulého obytného areálu Ledňáčkův vrch poblíž Haslemere v hrabství Surrey. Obecný názor zněl, že tamní krajina je velice krásná. Všichni cestující se dostavili dostatečně včas před plánovaným odjezdem, přesto nám ale ještě nebylo dovoleno nastoupit. Místo toho jsme se třásli ve vlhkém a chladném únorovém vzduchu, podupávali a dýchali si na ruce v rukavicích, abychom se zahřáli, jak nejlépe to šlo.

Do máje to opravdu mělo hodně daleko. Byl to takový ten zimní den, kterému se nedostává světla už za úsvitu a nezlepší se to až do večera.

V autobusu bylo místo pro třicet cestujících a mělo nás v něm dohromady jet dvaatřicet: řidič, zavinuté miminko v pevném objetí své matky a na sedadlech rozmístěných po dvou na obou stranách uličky my ostatní, včetně zástupce dopravní kanceláře.

Třásl jsem se po Poirotově boku a říkal jsem si, že ze všech členů téhle skupiny mám nejvíc společného s tím zachumlaným miminkem. Třicet lidí z naší dvaatřicetičlenné skupiny vědělo, proč jedou tam, kam jedou. Jedním z těch šťastných byl i Poirot. Také řidič pochopitelně měl své důvody, proč tu je: vydělával si tím na chleba a to je jeden z nejpřesvědčivějších motivů vůbec.

Miminko a já jsme byli z přítomných jediní, kdo neměl nejmenší ponětí, proč za chvíli nastoupíme do toho křiklavě pomalovaného autobusu, a jen jednomu z nás dvou ta nevědomost vadila. Já jsem znal pouze cíl cesty: Ledňáčkův vrch, soukromý uzavřený obytný areál o velikosti asi 350 hektarů, s golfovým klubem, dvěma tenisovými kurty a plaveckým bazénem, který se po celý rok mohl pochlubit teplou vodou a který navrhl a vystavěl slavný architekt sir Victor Marklew.

Pořídit si venkovské sídlo v tichém a zeleném soukromí Ledňáčkova vrchu bylo mimo možnosti všech kromě těch nejbohatších, to ale nebránilo Londýňanům ze všech vrstev, aby si o něm neustále povídali. Byl bych se možná také těšil, že budu mít možnost poprvé sám projít onou posvátnou branou, nebýt toho, že Poirot mi tvrdohlavě odmítal prozradit důvod návštěvy. Strašně mě rozčilovalo, že toho přede mnou tají ještě víc než obvykle. Mám se snad seznámit s budoucí královnou? Ve Scotland Yardu se povídalo, že na Ledňáčkově vrchu žijí většinou členové královské rodiny a aristokraté, a na výletě, s kterým přišel Poirot, bylo opravdu možné všechno.

Přesně ve dvě na nás řidič vesele zavolal: „Tak, dámy a pánové, vyrážíme!“ a autobus se rozjel. Události, které tomu předcházely, nemohly trvat víc než čtvrt hodiny. Mohu tedy s poměrně velkou jistotou říct, že jsem si jí všiml za deset minut dvě. Myslím té nešťastné ženy s nedokončenou tváří.

Povím vám rovnou, že tuhle kapitolu jsem původně chtěl nazvat „Nedokončená tvář“. Poirotovi se to líbilo víc, a když jsem mu řekl, že jsem to změnil, protestoval.

„Catchpoole, vy máte sklony k naprosto zbytečné opozici.“ Zamračil se na mě. „Proč chcete této veledůležité kapitole dát tak matoucí název? S májem přece celá ta záležitost neměla nic společného. Byl únor, a přestože bylo jasné denní světlo, mrzli jsme tam jako kusy ledu a nikdo nám nevysvětlil, proč nám pořád neotevírají dveře do toho fiakru.“ Poirot se zamračil a já jsem čekal, až v duchu oddělí od sebe oba zdroje podráždění, které do své lamentace neúmyslně shrnul. „Rozhodně to nevypadalo jako máj.“

„To přece říkám hned –“

„Ano, říkáte to. Je to vaše povinnost, n’est-ce pas? Naprosto zbytečně jste vytvořil situaci, kdy musíte okamžitě sdělit, že se něco nestalo. To je přece nelogické, non?“

Jen jsem kývl. Pronést nahlas odpověď, která mě v tu chvíli napadla, by mi totiž připadalo nafoukané. Poirot je nejlepší současný detektiv na celém světě, ale s psaním příběhů velké zkušenosti nemá a tu a tam se i mýlí. Ano, byl únor (i když nechápu, jak Poirot mohl to konkrétní odpoledne označit za jasné), ale máj – myslím to slovo, ne měsíc – s tou záležitostí naopak souvisel hodně. Kdyby mě totiž před odjezdem nezaujala slova „Májová generace“ na přebalu knihy, je dost možné, že by se nikdo nikdy nedozvěděl, kdo má vlastně na svědomí vraždy na Ledňáčkově vrchu.

To ale předbíhám a musím se vrátit na tu studenou ulici. Na rozdíl od Poirota jsem chápal, proč nás nechávají v tom lezavém větru čekat. Byla v tom ješitnost, jak to už často u lidských záležitostí bývá – v tomto konkrétním případě ješitnost váženého pana Bixbyho. Alfred Bixby, Esq., byl majitelem Dopravní kanceláře Ledňáček a chtěl, abychom náležitě obdivovali krásu vozidla, které nás mělo vézt. Od chvíle, kdy jsme s Poirotem dorazili, se na nás Bixby přilepil jako magnet. Byl tak nadšený, že mezi jeho klienty je velký Hercule Poirot, že byl ochoten ignorovat všechny ostatní. Ne že bych měl z té situace právě radost; držel jsem se po boku svého přítele a to znamenalo, že každé slovo adresované jemu jsem musel vyslechnout také.

„Nevypadá nádherně? Modrý a oranžový jako skutečný ledňáček! Jenom září! Podívejte se na ten tvar! Není to nádhera? Co vy si o tom myslíte, pane Poirote? Nic takového na silnici nepotkáte. Tohle je skutečně poslední výkřik luxusu! Vidíte ty dveře? Perfektně doléhají. Skutečné veledílo designu a techniky. Jen se podívejte!“

„Skutečně, velmi pěkné,“ ujistil jsem ho, protože mi bylo jasné, že dovnitř nás pustí, teprve až se autobusu dostatečně naobdivujeme zvenčí. Poirot vydal nespokojený hrdelní zvuk, protože nebyl ochoten ani předstírat nadšení.

Bixby, hubený hranatý muž s vypoulenýma očima, náhle zahlédl na protějším chodníku přicházet dvě ženy zachumlané do kabátů a klobouků. Ukázal na ně a prohlásil: „Ty dámy jdou příliš pozdě! Haha! Měly si předem rezervovat jízdenky. Jestli chcete cestovat s Dopravní kanceláří Ledňáček, nemůžete to nechat na náhodě, nebo už pro vás nezbude místo. Haha! Je mi líto, dámy!“ zahulákal náhle.

Obě ženy ho musely slyšet, ale šly dál a ignorovaly ho. Nejspíš by si naší přítomnosti nevšimly vůbec, kdyby na ně Bixby nezavolal. Nezajímala je ani Dopravní kancelář Ledňáček, ani tenhle její čtyřkolový modrooranžový zástupce. Bixbyho nedůstojné a zoufale snaživé chování ve mně vyvolalo pochybnosti o tom, jestli je jeho společnost skutečně tak úspěšná, jak tvrdí.

„Slyšela jsi to? Pan Bixby zrovna musel odmítnout dvě dámy,“ upozornil muž vedle mě svou společnici, a ta odpověděla: „Však je to správné, jestli s nimi nepočítal. Když si nás odškrtával v seznamu, říkal, že jsme tady všichni, ne? Já nevím, proč lidi nemůžou plánovat předem.“ Byl jsem toho dne obecně podrážděný, a tak mi hodně vadilo, že ten Bixbyho pramálo elegantní podvod zmátl přinejmenším dva lidi.

Kýval jsem a vydával pochvalné zvuky ve správných chvílích – aspoň jsem doufal, že ve správných chvílích – a Bixby rozvláčně vykládal, jak vlastně jeho firma vznikla. Říkal něco o tom, že většina lidí nedokáže projevit iniciativu a neumí si představit něco, co ještě neexistuje… že má sám dům na Ledňáčkově vrchu, že si ho koupil ze zisku z předchozího podnikání… že dostat se odtamtud do Londýna je hrozně obtížné, ačkoli to vlastně není tak daleko… že se odmítl nechat zastavit strachem, přestože domácí i světová ekonomika je v tom současném katastrofálním stavu……

Právě jsem si říkal: „Jestli na Ledňáčkově vrchu vlastní dům Alfred Bixby, pak to tam rozhodně nemůže být samá aristokracie a královská rodina,“ když jsem uviděl na kraji naší skupiny osaměle stát ženu, která se tvářila tak vyděšeně, že jsem okamžitě zapomněl na všechno ostatní.

„Nedokončená tvář,“ podotkl jsem polohlasně, ale nikdo mě neslyšel. Alfred Bixby právě zasypával Poirota dlouhým výčtem nedostatků premiéra Ramsayho MacDonalda a jeho „proruské vlády bezzásadových ničemů“ a v jeho litanii moje slova zanikla.

Odhadl jsem, že ženě může být asi kolem dvacítky. Měla elegantní zelený klobouk a kabát, ale pod kabátem vybledlé, skoro bezbarvé šaty, které vypadaly, jako kdyby je už nejméně stokrát prala. Boty měla okopané.

Nebyla úplně neatraktivní, ale její pleť vypadala bezkrevná a matná a všechny její rysy působily stejně: jako kdyby ten, kdo je tvořil, skončil práci o trochu dřív, než měl; scházelo posledních pár doteků, které by jim dodaly konvenčnější vizuální přitažlivost. Rty měla tenké, bledé a zapadlé, oči připomínaly dvě temné díry v zemi. Obecně se zdálo, že její obličej touží po výraznějším tvaru a propracovanějších detailech, že někde v něm zůstává cosi, co by bylo třeba vynést na povrch.

To všechno ale není tak důležité. Fascinoval a polekal mě především její výraz. Vypadala vyděšená, znechucená a do hloubi duše nešťastná, to všechno najednou. Jako kdyby před okamžikem utrpěla příšerný, děsivý šok. Upírala na autobus vytřeštěný pohled šílence, který se nedal vysvětlit sebevětším pohoršením nad těsným sousedstvím těchto dvou konkrétních odstínů modré a oranžové barvy. Kdyby vozidlo nebylo neživé, pojal bych nejspíš podezření, že autobus spáchal nějaký nesmírně barbarský zločin, zatímco my jsme hleděli jinam, a jedině tato žena toho byla svědkem.

Stála na samém kraji naší malé skupinky a vypadalo to, že je tam sama. Nezaváhal jsem a přistoupil k ní.

„Promiňte. Omlouvám se, že se do toho pletu, ale vypadáte, že jste utrpěla ošklivý šok. Můžu vám nějak pomoct?“ Výraz hrůzy na její tváři byl tak jednoznačný, že mě ani nenapadlo zarazit se a zvážit, jestli si ten problém jen nevymýšlím.

„Ne, děkuji,“ odpověděla neurčitě, jako by mě ani příliš nevnímala.

„Určitě ne?“

„Určitě. Já – ne. Ne, děkuji.“ Poodešla ode mě asi o čtyři nebo pět kroků směrem k autobusu.

Těžko jsem mohl trvat na tom, že jí pomůžu, když byla zjevně rozhodnutá mi to nedovolit, a tak jsem se vrátil k Poirotovi a Alfredu Bixbymu. Pořád jsem ji ale sledoval a všiml jsem si, že působí čím dál nervózněji. Začala chodit dokolečka a rty se jí bezhlesně pohybovaly. A ten strašný výraz neopouštěl její tvář ani na okamžik.

Už jsem chtěl přerušit Bixbyho monolog a na objekt svého znepokojení upozornit Poirota, když jsem nalevo od sebe uslyšel zvučný, pohrdlivý ženský hlas: „Vidíte támhletu holku? Co to s ní proboha je? Možná ji matka upustila z výšky na hlavičku, když byla malá.“

Matka zavinutého miminka se zajíkla a přitiskla dítě blíž k tělu. „Urážet snad není třeba, slečno,“ podotkl nějaký starší muž a to vyvolalo všeobecné souhlasné mumlání. Jediní dva lidé, kteří si celého toho dění nevšimli, byla žena s nedokončenou tváří a Alfred Bixby, který pořád ještě mluvil na Poirota, ačkoli Poirot ho už neposlouchal.

„Opravdu vypadá, že není normální,“ řekl někdo. „Měli bychom si ověřit, že je její jméno v seznamu cestujících.“

To vyvolalo salvu poznámek:

„Pan Bixby říkal, že jsme tu všichni.“

„Tak proč pořád ještě neotvírají dveře? Pane řidiči! Jste řidič, ne? Můžeme už nastoupit?“

„Jestli je její jméno na seznamu, tak to asi nemůže být cvok, co tady někde utekl z blázince, přestože se tak chová,“ podotkla znovu ta hlučná, neomalená žena. Byla dost mladá – asi stejného věku jako žena s nedokončenou tváří. A její hlas se k těm neurvalým slovům vůbec nehodil. Byl to nesmírně melodický a ženský hlas – jasný, světlý, skoro třpytivý. Kdyby diamanty mluvily, asi takhle nějak by to znělo, pomyslel jsem si.

„Támhleten pán si s ní před chviličkou povídal,“ ukázala na mě starší dáma. „Co jste jí říkal? Znáte ji?“

„Vůbec ne,“ odpověděl jsem. „Jen jsem si všiml, že vypadá… znepokojeně, a šel jsem se jí zeptat, jestli nepotřebuje pomoct. Odpověděla mi ‚Ne, děkuji.‘“

„Tak tedy, dámy a pánové,“ prohlásil Alfred Bixby, aby naši pozornost znovu obrátil ke své autobusové pýše. „Myslíte, že už je načase odhalit přepychové nitro této novoučké krásky? Já bych řekl, že ano!“

Několik lidí se vrhlo ke dveřím, aby se co nejdřív dostali z lezavého chladu do tepla. Já jsem ustoupil stranou a sledoval jsem ženu s nedokončenou tváří, která od otevřených dveří couvla, jako by se bála, že ji pohltí. Za sebou jsem zaslechl Poirotův hlas: „Tak pojďme, Catchpoole. Vašeho anglického čerstvého vzduchu už jsem si na jeden den užil dost. Aha – vy sledujete la pauvre mademoiselle.“

„Co to s ní k čertu je, Poirote?“

„To nevím, příteli. Je pravděpodobné, že její duševní stav je poněkud narušený.“

„To si nemyslím,“ zavrtěl jsem hlavou. „Když jsem s ní mluvil, připadala mi v pořádku a při smyslech.“

„V tom případě se její stav od té doby zhoršil.“

Znovu jsem k ní přistoupil. „Moc se omlouvám, že zase ruším, ale… jsem si jistý, že byste potřebovala pomoc. Jmenuji se Edward Catchpool. Jsem policejní inspektor Scotland Yardu a…“

„Ne!“ Zkřivila při tom slově ústa. „Nemůžete být. To není možné!“ Couvla ode mě tak, až narazila do ženy s miminkem. Zdálo se, že nevnímá nic a nikoho než mě. Když jsem s ní mluvil poprvé, byla příliš ponořená do vlastního strachu a trápení, než aby mi věnovala pozornost. Teď se ale zřejmě zaměřovala přímo na mě a na nic jiného. „Kdo jste?“ chtěla vědět. „Kdo doopravdy jste?“

Poirot mi rychle přispěchal na pomoc. „Mademoiselle, mohu vás ujistit, že je to pravda. Inspektor Catchpool a já cestujeme společně. Mé jméno je Hercule Poirot.“

Ta slova měla viditelný účinek. Její chování se náhle změnilo. Rozhlédla se kolem sebe a poprvé si zřejmě všimla, kolik dychtivých diváků její chování přitáhlo. Sklopila hlavu a zašeptala: „Promiňte, pane inspektore. Samozřejmě že mi říkáte pravdu. Nevím, co to do mě vjelo.“

„Co se vám stalo?“ zeptal jsem se bez obalu.

„Nic. Jsem úplně v pořádku.“

„Tomu se mi těžko věří.“

„Kdybych potřebovala pomoc, řekla bych si o ni, pane inspektore. Prosím, neznepokojujte se kvůli mně.“

„No dobře,“ pokrčil jsem nespokojeně rameny. „Půjdeme?“ Ukázal jsem k autobusu, protože jsem byl zvědavý, jestli už se bude chovat rozumně. Přes její podivné jednání jsem byl přesvědčený, že je normální. Tohle nebyla duševní porucha. Její obtíže byly citové povahy.

„Já… vy…“ zakoktala.

„Pojďme si sednout my, Catchpoole,“ prohlásil Poirot rázně. „Vy a já. Tato mladá dáma si přeje být sama.“

Po těchto slovech se ženě s nedokončenou tváří zjevně ulevilo, a protože teď s Poirotem byli proti mně dva, přiznal jsem porážku. Nechali jsme svá zavazadla vedle ostatních a nastoupili jsme. Ona mezitím couvla. Možná, že její jméno na seznamu Alfreda Bixbyho vůbec nebylo a že nikdy neměla a nemá v úmyslu na Ledňáčkův vrch jet. Když jsem o tom tak přemýšlel, měl jsem dojem, že s sebou nemá žádné zavazadlo a v rukou že nedrží tašku ani kabelku. Třeba se mezi nás vmísila jen proto, aby se před někým schovala. Došel jsem k názoru, že nemá cenu o tom dál spekulovat, protože se to stejně nedozvím.

Nastoupil jsem a zjistil, že většina sedadel je ještě volná. To mělo jednoduché vysvětlení: mnoho lidí zůstalo venku, protože byli zvědaví, jak dopadne můj rozhovor s ženou s nedokončenou tváří. Teď bylo po všem a kdekdo si vzpomněl, jaká je mu vlastně zima. V uličce za mnou se začali hromadit netrpěliví cestující. „Pochodem v chod,“ zavrčel někdo.

„Ano, pospěšte si, Catchpoole,“ přidal se Poirot.

Poslechl jsem a vykročil, ale vzápětí jsem se znovu prudce zarazil. Koutkem oka jsem zahlédl na jednom ze sedadel ležet otevřenou knihu. Byla obrácená deskami nahoru a její název byl jasně viditelný. Je to možné…? Ne, to přece nemůže…?

Udělal jsem krok zpátky, abych se na obal knihy podíval lépe. Tím jsem přinutil ty za mnou udělat totéž a následovaly netrpělivé výkřiky, včetně Poirotova. Zjistil jsem, že jsem se skutečně spletl. Kniha se jmenovala Májová generace. Zamrkal jsem a podíval jsem se znovu. Ano, rozhodně Májová generace. Přesto jsem se ale nemohl zbavit velmi silného dojmu, že jsem tam viděl dvě úplně jiná slova.

„Co tam děláte, člověče?“ uslyšel jsem z té zácpy, kterou jsem za sebou způsobil, hlas s americkým přízvukem. „My tady všichni čekáme!“

„Alors, on y va, Catchpoole,“ řekl za mnou Poirot.

Náhle se ke knize natáhla ženská ruka a sebrala ji. Prudké gesto mě vytrhlo z transu a zvedl jsem hlavu. Byla to ta nepříjemná žena s diamantovým hlasem. Přitiskla si knihu k tělu a zamračila se na mě, jako bych ji i pouhým pohledem nenapravitelně pošpinil.

„Pardon, nechtěl jsem…“ zamumlal jsem. Zamračila se ještě víc. Její tvář měla s hlasem hodně společného. Kdyby se k jednomu nebo k oběma přidalo trošku laskavosti a soucitu, konečný výsledek by byl okouzlující. Najednou mi něco došlo: tahle mladá dáma s těmi nádherně formovanými lícními kostmi, jemnými rysy, modrýma očima a měkkými zlatými vlasy byla v každém ohledu oblíbený typ mé matky – aspoň ve fyzickém smyslu. Všechny ženy, o kterých tvrdila, že bych si je měl vzít, vypadaly víceméně jako tahle, tedy bez té vzteklé grimasy.

Majitelka Májové generace měla na prsteníku levé ruky prsten s velkým rubínem. Je mi líto, mami, pozdě, pomyslel jsem si. Ta už se zaslíbila někomu jinému. Doufám, že to není moc citlivá povaha, protože jinak to s ní nevydrží.

Odvrátil jsem se od ní a už jsem chtěl jít dál, když udělala něco velmi podivného a malicherného. Naznačila pohyb, jako by chtěla vrátit knihu na předchozí místo, a na poslední chvíli se zarazila. Ruka, v níž knihu držela, se zastavila těsně nad sedadlem. Bylo celkem jasné, co tím chce naznačit. Zlomyslně se na mě usmála, protože věděla, že to vím. To je ale nepříjemná ženská! Viditelně si užívala, jak mě mlčky uráží. Její úsměv říkal: Ostatní tu knihu klidně vidět můžou – jen vy ne. Trestala mě za to, že jsem byl tak zvědavý. No, na tom něco bylo. Možná jsem opravdu koukal příliš vtíravě.

Když jsme s Poirotem usedli vedle sebe v jedné ze zadních řad, řekl: „Povězte mi, Catchpoole, co jste uviděl tak zajímavého, že jste nás nechal tak dlouho uvězněné v uličce?“

„To nic. Jen omyl. A nebylo to tak dlouho – jen pár vteřin.“

„Jaký omyl?“

„Viděl jste knihu, kterou četla ta žena?“

„Ta krásná a vzteklá?“

„Ano.“

„Ano, viděl. Dost pevně ji držela.“

„Snad se bála, že se jí pokusím knihu vyškubnout,“ pokračoval jsem. „Na ni jsem se chtěl podruhé podívat – na tu knihu. Jmenovala se Májová generace. Jenže když jsem ji zahlédl poprvé, byl jsem si jistý, že název zní ‚Michael Gathercole‘. To asi to M a G.“

„Michael Gathercole.“ Poirota to zřejmě zaujalo. „Myslíte toho právníka Michaela Gathercolea? To je zvláštní.“ S Michaelem Gathercolem jsme se seznámili předchozího roku během jednoho dost rušného pobytu v Clonakilty v Irském svobodném státě. „Proč by právě jméno Michaela Gathercolea, celkem nezajímavého právníka, mělo být názvem knihy, Catchpoole?“

„Nemělo. A nebylo. Spletl jsem se. Víc to rozebírat nemusíme.“

„Je pravděpodobnější, že Gathercole tu knihu napsal a byl tam uveden jako autor,“ pokračoval Poirot.

„Gathercole s tím neměl vůbec nic společného. Knihu nazvanou Májová generace napsal někdo jiný.“ Prosím, myslel jsem si, nechme toho už.

„Myslím, že chápu, proč jste viděl jméno, které tam nebylo, Catchpoole – a proč zrovna tohle.“

Čekal jsem.

„Měl jste plnou hlavu té nešťastné ženy, která vás obvinila, že ve skutečnosti nejste inspektor Edward Catchpool ze Scotland Yardu. Tvrdila nám, že nepotřebuje pomoc, ale vy s tímto názorem nesouhlasíte, a tak teď hledáte všude nebezpečí. Ohrožení. Alors, v té části své mysli, která pracuje bez vašeho vědomí, jste si spojil dnešní příhodu a události loňského roku v Clonakilty, kde nebezpečí bylo velké a ohrožení strašlivé.“

„Nejspíš máte pravdu. Ještě nenastoupila, že ne?“

„To vám nemohu říct, mon ami. Nedával jsem pozor. A teď musíme vyřídit jistou důležitou záležitost.“ Vytáhl z kapsy kabátu malý poskládaný kus papíru. „Přečtěte si tohle, než autobus vyrazí. Za jízdy není radno číst. Zvedá se pak žaludek.“

Vzal jsem ten papír do ruky v naději, že mi prozradí, proč jedeme na Ledňáčkův vrch. Místo toho jsem zjistil, že se dívám na nesmírné množství těch nejmenších slov, jaká jsem kdy na nějakém listu viděl. „Co to je?“ zeptal jsem se. „Nějaký návod? Na co?“

„Obraťte to, Catchpoole.“

Poslechl jsem.

„Už vidíte? Ano, je to návod. Pravidla. Pravidla hry s deskou a mnoha kolečky, na kterých jsou oči – hry Kukadla.“

„Oči? Nemyslíte oka?“

„Oči, Catchpoole. Takovéhle.“ Vykulil oči a pak je zavřel. Vypadalo to absurdně a byl bych se zasmál, kdybych neměl takový vztek.

„Co to má všechno znamenat, Poirote? Proč máte v kapse pravidla deskové hry?“

„Nemám.“ V zelených očích mu vesele blýsklo. „Držíte je v ruce.“

„Však víte, jak to myslím.“

„Vzal jsem s sebou víc než pravidla. Mám i samotnou tu hru – je v krabici v mém kufru!“ oznámil triumfálně. „Chci, abyste si pravidla přečetl hned, protože jak jen to půjde, zahrajeme si Kukadla my dva spolu. Staneme se velkými znalci a nadšenci Kukadel. Jak uvidíte, píše se tam, že minimální počet hráčů jsou dva.“

„Vysvětlete mi to, prosím,“ požádal jsem ho. „Nemám rád deskové hry. Spíš bych řekl, že je nesnáším. A co mají tahle Kukadla společného s vaším odhodláním vláčet mě s sebou na Ledňáčkův vrch? Netvrďte mi, že ty dvě věci spolu nijak nesouvisejí. Nevěřil bych vám to.“

„Kukadla nemůžete nesnášet, Catchpoole. Není to prostě možné, protože jste je nikdy nehrál. Prosím, zachovejte si otevřenou mysl. Kukadla nejsou jako šachy.“

„Tak spíš jako Byznys? Tu nemůžu vystát.“

„Máte na mysli hru Monopoly, n’est-ce pas?“

„Ano, tak jsem tomu taky slyšel říkat. Nehorázné plýtvání časem každého inteligentního člověka.“

„No ne! Pourrait-il être plus parfait?“ Ještě nikdy jsem snad Poirota neviděl tak nadšeného. „Přesně tato slova musíte říct, až dorazíme do domu la famille Devonport!“

„Kdo to je, rodina Devonportových?“ zeptal jsem se.

„Musíte to říct tak, aby to všichni slyšeli: že nesnášíte hru Monopoly.“

„O čem to mluvíte, Poirote? Já opravdu nemám náladu na vaše –“ už jsem chtěl říct hry – „obvyklé skopičiny.“

„Já žádné skopičiny nedělám, mon ami. A teď si prosím přečtěte ta pravidla. Neodkládejte to. Za chvíli se pohneme.“

Konec ukázky

Table of Contents

PRVNÍ KAPITOLA Májová generace