ROBIN COOK

GENEZE

KALIBR

Přeložila Alena Amchová

Robin Cook: Geneze

Copyright © 2018 by Robin Cook

Translation © Alena Amchová, 2021

ISBN 978-80-242-7163-7

PŘEDMLUVA

6. březen, 23:15

Na manhattanské Lower East Side bylo sychravo a větrno. Noční oblohu zahalovaly těžké mraky. Blížila se jarní rovnodennost, ale zima se stále ještě nehodlala vzdát. Snažila se to dokázat několika zbloudilými sněhovými vločkami, které se snášely z mračen vířících na nebi jako nějaký čarodějnický lektvar. Teploměr ukazoval kolem nuly. Jen co se překrásné kombinace miniaturních ledových krystalků dotkly zemského povrchu, okamžitě se měnily v obyčejné kapičky vody. Venku se odehrávalo bohapusté ničení nádherného výtvoru přírody, ale uvnitř v útulně zařízeném dvoupokojovém bytě ve čtvrtém poschodí na 23. ulici probíhal proces zcela opačný. Pěkně v teple se tu spustila kaskáda buněčných pochodů, které byly naprostým protikladem rozpouštějících se vloček. Tady nastával ohromně rychlý a složitý vývoj situace, který zahájilo prudké vystřelení více než sto milionů spermií do vaginálního prostoru.

Aktéři milostného spojení si naštěstí nebyli vědomi, jaké zázračné drama tu nastartovali, a netušili, jaké neblahé následky to bude pro oba dva mít. Byli tak opojeni vášní, že si v té chvíli nevzpomněli na antikoncepci a vůbec nepomysleli na možnost, že se téměř okamžitě uvolní vajíčko čekající v pravém vaječníku. Vůbec neuvažovali o tom, jak urputně se spermie touží spojit se svým připraveným ženským protějškem.

Za dvě a půl hodiny, když už žena spokojeně spala a muž v ložnici u sebe doma nevěděl o světě, nejrychleji plovoucí spermie vyhrála náročný a nebezpečný maratonský závod z hlubin vagíny ke konci pravého vejcovodu a srazila se s pasivně sestupujícím vajíčkem. Puzena neodolatelným reflexem se vítězná spermie rychle zavrtala do mraku kumulárních buněk obklopujících vajíčko a narazila na pevnou buněčnou blánu. Za chvilku vstříkla dovnitř pronukleus a připojila svých třiadvacet chromozomů ke třiadvaceti chromozomům vajíčka, takže vznikla normální lidská buňka se šestačtyřiceti chromozomy. Z vajíčka se v tomto okamžiku stala zygota.

V nevlídné newyorské noci se tedy odehrál jeden z největších zázraků celého známého vesmíru – nastala lidská geneze. Podobné oplodnění se sice v současnosti na celém světě denně odehraje přibližně tři sta padesát tisíckrát, ale lidé díky neustálému opakování možná nedoceňují, jaký je to zázračný, neuvěřitelně složitý proces. Lidská zygota je jediná buňka, sotva viditelná pouhým okem, ale ve své mikroskopické knihovně DNA obsahuje veškeré údaje nezbytné pro stavbu a fungování lidského organismu. Znamená to, že bez jakéhokoli dalšího přísunu informací je jednobuněčná zygota schopna zorganizovat vývoj zhruba 37 trilionů buněk dvou stovek druhů a kromě toho několika miliard ohromně specifických proteinů, které se musí vytvořit podle přesných pravidel a v určitou dobu, v přesně daném množství a na správném místě. Už samotný lidský mozek se sto miliardami buněk a více než sto triliony synapsí je možná nejsložitější strukturou v celém vesmíru.

Jedenáctého března, pět dní poté, co milostný akt spustil tento konkrétní zázrak lidské geneze, doputoval rychle se vyvíjející zárodek do dělohy a začal se usídlovat v děložní stěně. Zanedlouho dá o sobě vědět a bude jasné, že nastalo těhotenství. Od té chvíle stačí dodávat základní živiny, vylučovat odpadní látky a poskytovat fyzickou ochranu, aby se zhruba za devět měsíců narodilo dítě. Bohužel k tomu v tomhle případě nemělo dojít…

5. května, 22:05

Osmadvacetiletá sociální pracovnice Kera Jacobsenová považovala sprchování za zenový zážitek. Zvláště po napjatém dni se na ně těšila. Soboty sice bývaly klidnější, avšak dnes se skoro nezastavila. Dávala pozor, aby neupadla, protože zaoblené porcelánové dno vany bylo zrádně kluzké, vstoupila pod sprchu a zatáhla za sebou závěs. Pustila si téměř vařící vodu, jak to měla ráda. Chvíli stála a nechala na sebe dopadat horký proud, vybrala si voňavý gel a pak se začala drhnout kartáčem s dlouhou rukojetí. Smývala ze sebe stres z celého dne a snažila se uklidnit a potlačit úzkost, která ji v posledních dnech trápila.

Necelého půl roku už bydlela v New Yorku. Z náhlého popudu se tam přestěhovala z Los Angeles, kde žila od dětství, promovala na tamější univerzitě a dostala místo v Dětské fakultní nemocnici Mattel. Specializovala se na práci s dětmi s komplikovanými zdravotními problémy a pomáhala i jejich rodinám. Bylo to náročné, často psychicky vyčerpávající povolání, na druhou stranu ji však naplňovalo. Její úsilí mělo bezpochyby velký význam a doplňovalo práci lékařů a sester, kteří se pochopitelně soustředili spíše na léčbu a zmírňování okamžitých příznaků probíhající choroby než na to, jak situaci zvládají pacienti a jejich rodiny. Zaměstnání Keru těšilo a poskytovalo jí profesní uspokojení. Její svět se však otřásl v základech, když se s ní loni v září náhle a nečekaně rozešel student medicíny Robert Barlow. Chodili spolu dva a půl roku a často trávili noci společně. Měli podobné názory i pokud jde o politiku, protože oba byli liberálové. Nikdy jim nechyběla témata k rozhovoru a občas probírali i plány do budoucnosti a předpokládali, že zůstanou spolu. Robert měl v úmyslu nastoupit jako rezident na chirurgii na některé z proslulých fakultních zdravotnických zařízení v Los Angeles, a pokud by to nevyšlo, třeba v San Francisku. Byl výjimečný student zapálený pro svůj obor a doufal tedy, že si bude moci vybírat. Kera předpokládala, že ho bude následovat, i kdyby se nakonec stěhoval do San Franciska. Vzhledem ke své kvalifikaci a praxi si byla jistá, že ji zaměstnají v kterékoli fakultní nemocnici.

Nakonec to však dopadlo jinak a Kera stále ještě přesně netušila, co se vlastně stalo. V nemocnici se proslýchalo, že byl Robert často viděn ve společnosti jedné z rezidentek prvního ročníku na oddělení chirurgie. Jednoho pro Los Angeles typického horkého odpoledne plného smogu ji přítel bez nejmenšího varování informoval, že jejich vztah skončil.

Byla to velká rána pro její sebevědomí a vyvolala v ní náhlé nutkání vylétnout z rodného hnízda. Společní přátelé se jí neustále ptali, co se vlastně mezi ní a Robertem přihodilo. Předstírali, že s ní soucítí, ale ve skutečnosti se vyžívali v drbech a hovorech o dramatické situaci. Kromě toho hrozilo velké nebezpečí, že v nemocnici a jejím okolí na Roberta náhodně narazí. Navíc měla odjakživa pro New York slabost a unavovalo ji monotónní počasí oblasti kolem Los Angeles, kde narůstal počet každoročních lesních požárů a hrozilo zemětřesení způsobené tektonickým zlomem San Andreas. Několik týdnů po Robertově šokujícím oznámení se rozhodla přistoupit k psychické pohromě pozitivně, využít situace a přestěhovat se z východního pobřeží na západní.

Spláchla ze sebe mydlinky, nalila si šampon do dlaně a začala si mýt vlasy. Tuhle část sprchování měla nejraději. Vtírala bohatou pěnu do vlasů, energicky si masírovala pokožku a snažila se vymazat uplynulý den z hlavy.

Když se přestěhovala do New Yorku, zpočátku jí to připadalo ve všech ohledech jako dobrý tah, snad až na zklamanou matku a sestru, které jí neustále volaly, že se jim hrozně stýská. Kera měla slíbené místo sociální pracovnice v newyorské nemocnici Langone – konkrétně v Dětské nemocnici Hassenfeld – ještě před odjezdem z Los Angeles, takže zaměstnání nebylo problém. Měla štěstí, i pokud šlo o bydlení. Odpověděla totiž na inzerát, který si na nástěnku Langone vyvěsila jedna ze sester, protože se chystala vstoupit do Mírových sborů. Uvedla, že přenechá podnájem zařízeného dvoupokojového bytu s regulovaným nájemným na 23. ulici těsně u Druhé Avenue. Ještě významnější pro její sebedůvěru byla skutečnost, že se o vánočních svátcích seznámila s atraktivním, vysoce postaveným mužem, mnohem starším a vyzrálejším než Robert, a prožívala s ním bouřlivý románek.

V jejím životě však bohužel nastal další nečekaný a nepříjemný zvrat, takže začala pochybovat o svém zdravém úsudku a říkala si, jestli není příliš důvěřivá. Opět prožívala zklamání a trpěla nízkou sebedůvěrou. Možná to nebyla taková krize jako s Robertem, ale zneklidnilo ji to natolik, že začala vážně uvažovat o návratu do Jižní Kalifornie. Přesně jak čekala, byly její matka a sestra přímo nadšené, když jim večer volala a zmínila se o tom, ale obě okamžitě vyslovily podezření. Měly dojem, že ta změna je příliš náhlá vzhledem k tomu, že jim Kera před pouhým měsícem tvrdila, že je v New Yorku šíleně šťastná. Zatím se jí nechtělo svěřovat se jim s nějakými podrobnostmi a pouze jim líčila, že dospěla k názoru, jak důležité jsou pevné rodinné vazby. Cítila se maličko provinile, že k nim nebyla naprosto upřímná, ale popravdě ještě nebyla pevně rozhodnutá. Stále existovala jiskřička naděje, že se všechno dá do pořádku, přestože tomu velkou šanci nedávala.

Přesvědčila se, že si důkladně opláchla sprchový gel i šampon, a zavřela sprchu. S osuškou v ruce vylezla z vany. Předklonila se a rychle si sušila husté středně dlouhé vlasy, které považovala za jedinou dobrou věc, kterou měla po svém citově chladném otci. Narovnala se a podvědomě pohlédla na svůj profil v dlouhém zrcadle upevněném na koupelnových dveřích. Pak jí došlo, co vlastně dělá, a musela se sama sobě zasmát. Ještě je příliš brzy, než aby byla patrná nějaká změna.

Důkladně se utřela a právě se chystala pověsit osušku, když vtom zazněl z pokoje bzučák, který ohlašoval, že dole u domovních dveří někdo stojí. Náhlý řinčivý zvuk projel bytem jako horký nůž máslem a zničil poklidnou atmosféru. Kera sebou trhla, hodila osušku přes vanu, strhla z věšáku koupací plášť a běžela do kuchyňky, kde visel na zdi prastarý domácí telefon. Stiskla tlačítko a zeptala se, kdo to je. Přitom si všimla hodin na mikrovlnce. Ukazovaly 22:23. Vzhledem k tomu, že si neobjednala žádnou donášku jídla, existoval pouze jediný člověk, který by mohl v tak pozdní hodinu zvonit, ačkoli to nikdy nedělal, aniž by se předem ohlásil esemeskou. Navíc se zřídkakdy objevoval o víkendu. Nicméně si byla celkem jista, že ví, kdo to je. Nebyla z toho právě nadšená. Potřebovala se spíš uklidnit, než půjde spát.

„To jsem já,“ ozval se mužský hlas, který čekala.

„Co tu děláš?“ zeptala se Kera a naklonila se blízko k domácímu telefonu. Když chtěla mluvit, musela vždycky tisknout tlačítko archaického přístroje a pak je zase pustit, když poslouchala.

„Omlouvám se, že jdu takhle pozdě, ale potřebuju s tebou mluvit.“

„Zrovna jsem vylezla ze sprchy. Co kdybys přišel zítra kolem poledne?“

„Potřebuju s tebou mluvit ještě dneska večer. Rozmyslel jsem si to a chci ti o tom povědět. Potřebuju ti to říct.“

Kera se zarazila. Srdce jí začalo rychleji bušit. Po všem tom, co se stalo a co bylo minulý měsíc řečeno, si nemohla být ani v nejmenším jistá, co chtěl říct tím „rozmyslel jsem si to“. Mohla se pouze dohadovat. Není to však jen zbožné přání? Koneckonců mluvil v posledních několika týdnech naprosto jednoznačně a pro ni to bylo velmi bolestné. Jestli však přece jen chtěl říct to, v co doufala, mohlo by se všechno změnit.

„Co sis teda rozmyslel?“ zeptala se nakonec o něco méně opatrně. Nechtěla si dělat přílišné naděje, aby se opět nerozbily na padrť.

„Uvědomil jsem si, že jsi měla celou dobu pravdu a já jsem se mýlil. Jen mi trvalo trochu déle, než jsem na to přišel. Musíme to oslavit!“

„Oslavit?“ opakovala. Nebyla si jistá, že slyšela správně.

„Ano, oslavit. A všechno jsem na tu oslavu přinesl.“

Snažila se potlačit vzrušení a stiskla tlačítko na otevírání dveří. Pak spěchala zpátky do koupelny a cestou si natáhla koupací plášť. Po celou dobu, kdy mluvila do domácího telefonu, stála v kuchyňce nahá a koupací plášť si tiskla k hrudi. V koupelně chytila kartáč a pokusila se trochu zkrotit mokré zacuchané vlasy. Moc to nešlo. Měla pocit, že vypadá příšerně, ale už nebyl čas s tím něco udělat. Zavázala si pásek koupacího pláště, naposled si zoufale prohrábla vlasy, vrátila se ke dveřím a začala se potýkat s množstvím zámků a řetězů, které tam jakýsi minulý nájemník nainstaloval. Jen s tím byla hotova, ozvalo se opatrné zaklepání.

Ještě jednou se podívala kukátkem a otevřela dveře. Návštěvník měl na hlavě tmavý klobouk a tmavý kabát, které na něm nikdy neviděla. Než ho stačila pozdravit, vtrhl dovnitř, zabouchl za sebou dveře a objal ji tak prudce, až jí to vyrazilo dech. Až pak postavil na zem nákupní tašku, svlékl si kabát, odložil klobouk a hodil je na gauč.

„Jak jsem řekl, musíme slavit,“ prohlásil okázale a začal z tašky vytahovat luxusní sklenice na šampaňské z broušeného skla. Po nich následovala vychlazená láhev růžového prosecca v termoobalu a nakonec balíček ubrousků. „Mrkni se na tohle!“ prohlásil a předváděl jí láhev, jako by byl nějaký someliér.

„No jo,“ vypravila ze sebe Kera a četla nápis na nápadné černé vinětě. „Bortolomiol Filanda Rosé. Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Je famózní,“ řekl pyšně, „a skoro se nedá sehnat.“

„A co vlastně slavíme?“ zeptala se váhavě, zatímco se potýkal s drátěným košíčkem na zátce. Takovouhle reakci si představovala, když mu původně novinu sdělovala, a byla zdrcená, protože její naději zklamal.

„Slavíme všechno,“ pronesl triumfálně. „Jde o to, že ty jsi měla pravdu a já jsem se mýlil. To, k čemu došlo, je skutečný zázrak, který se měl stát. Jen jsem to v té napjaté chvíli nepochopil.“

Kera mu mohla připomenout, že to byla neobyčejně dlouhá chvíle, než si to uvědomil. Vlastně to byl skoro měsíc ostrých sporů. Neřekla však nic, protože se obávala, aby nezničila kouzlo okamžiku, kdy je konečně nadšený. Uslyšela hlasitou ránu, jak z láhve vylétl korek. V hrdle se objevila lehce narůžovělá pěna. „Jak jsi řekla, život je obrovský zázrak a musí se přijmout s otevřenou náručí.“ Nalil dvě skleničky šumivého vína.

„A co tvoje žena?“ vykoktala Kera.

„To už je minulost,“ odbyl to rychle, podal jí jednu sklenici a natáhl k ní ruku s druhou sklenkou.

Tichou místností zaznělo melodické cinknutí. Po jeho vzoru si pořádně lokla prosecca. Chutnalo lépe než všechno víno, které kdy předtím ochutnala. Asi před měsícem se rozhodla, že nebude pít alkohol, ale tohle byla speciální příležitost. V předchozích týdnech měli několik nepříjemných hádek, když mluvili o budoucnosti. Už se smířila s tím, že pokud jde o nějaké plány, jsou jejich představy beznadějně rozdílné. Byla nadšená, že zcela změnil názor. Bezpochyby to byla chvíle, kdy to musí oslavit.

„Pojď, sedneme si a vychutnáme to víno,“ navrhl a mávl rukou směrem ke gauči. Přehodil svůj kabát a klobouk na křeslo. „Společnost, která tohle víno vyrábí, sídlí v části Itálie, která se jmenuje Veneto,“ dodal a za rukáv koupacího pláště ji přitáhl vedle sebe na gauč.

„Je moc dobrý,“ pochválila pití. Neměla ani tušení, kde je Veneto, ale přepokládala, že to zřejmě bude někde poblíž Benátek. Nezeptala se na to, protože ji to nezajímalo. Ale co se týkalo chuti vína, mluvil pravdu. Posadila se, znovu si dala pořádný doušek a vychutnávala bublinky a jemnou rafinovanou chuť vína. Šampaňské jí nikdy příliš nechutnalo a vždycky si říkala, co na něm všichni mají, když je tak drahé. Tohle však bylo něco jiného. Uvažovala, nakolik je to skutečně zásluha vína a nakolik za to může její radostné rozpoložení. Ať už to bylo cokoli, užívala si nádherný okamžik. Hlavou jí samozřejmě vířil milion otázek, ale ty přece můžou chvilku počkat.

Dál zeširoka hovořil o proseccu a oblasti v Itálii, odkud pochází, a vůbec si nevšímal, že ji to ani trochu nezajímá. Napila se tedy ještě trochu a trochu ho převalovala v ústech, než ho spolkla. Byl to skutečně nádherný zážitek. Libovala si, jak se v ní rozlévá pocit uvolnění. Byl to balzám po všech těch deprimujících myšlenkách, které ji trápily minulý měsíc. Pak se jí ale začala točit hlava a to nebylo už tak příjemné. Slyšela, jak pořád mluví, ale jeho slova už nedávala žádný smysl. Pak se jí svět rozmazal. Mrkala, aby viděla jasněji, odložila sklenku, pokusila se vstát, ale nohy ji nenesly.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se a postavil sklenici.

„Jo, asi jsem,“ zamumlala nezřetelně. „Jen jsem najednou hrozně unavená…“

Nedokončila větu a sklesla na gauč. Hlavou padla na opěradlo, oči se jí zavřely, ústa se doširoka otevřela a dech se zpomaloval.

1

8. května, 5:49

Laurie Montgomery-Stapletonová otevřela oči mnohem dřív než obvykle, a to jí Jack Stapleton nešťouchal do ramene ve snaze ji vzbudit. Vůbec si nevzpomínala, kdy sama od sebe procitla v takhle časnou hodinu. Hlavou jí vířily myšlenky. Uvědomovala si, že dnešek bude neobyčejně rušný den. Měla toho na programu tolik, že dokonce bude muset poprosit Jacka, který stále blaženě spal vedle ní, aby ji zastoupil alespoň v jedné z těch povinností. A to nebude snadný úkol. Minulý týden se domluvila, že zajde do školy Johna Juniora promluvit s jeho učitelkou slečnou Rossiovou a možná i školní psycholožkou, protože čtvrťák JJ údajně vyrušuje při vyučování a nejen při něm. Podle všeho se o přestávce na hřišti odehrály nějaké agresivní incidenty a JJ se někdy nedokázal ovládnout. Laurie věděla, jak je Jack při projednávání podobných záležitostí netrpělivý a není schopný se chovat diplomaticky. Ani se manželovi o problému nezmínila a raději to řešila sama, protože si byla jistá, že JJ je úplně v pořádku. Teď však bude muset jít do školy na kobereček Jack, protože na radnici se objevily nové pracovní povinnosti, které jí s tím kolidují.

Zdvihla hlavu a vyhlédla ven z velikých, na sever obrácených oken ložnice. Ze šestého patra viděla, že slunce se právě vyhouplo nad východní obzor. Okna se sice dala zatemnit žaluziemi, ale Jack ani ona se neobtěžovali je stahovat. O několik bloků dále za mnohem vyšší budovou spatřila starou vodárnu zalitou ranním sluncem. Vypadala, jako by byla celá ze zlata.

Pak obrátila pohled k digitálním hodinám. Ukazovaly za pár minut šest, ještě méně, než čekala, ale už byla naprosto vzhůru. Nikdy v životě nebyla ranní ptáče, odjakživa to byl boj, když se měla ráno vzbudit a vylézt z teplé postele. Obzvlášť těžké to bylo od doby, co si vzala Jacka, protože ten chtěl mít v ložnici chladno a Laurie připadalo, že tam je hrozná zima. Skutečný důvod, proč pro ni byl takový problém ráno vstávat, však spočíval v tom, že byla nepochybně sova. Občas dokázala zaspat i budík, který řinčel pár metrů od ní. Když byla mladší, dlouho do noci četla, hlavně své oblíbené romány z konce osmnáctého a první poloviny dvacátého století. Změnilo se to, když se stala lékařkou a musela studovat odbornou literaturu a držet krok s vývojem medicíny. V současnosti četla jako divá nejen nejnovější články o forenzních metodách, ale i veškeré materiály, které by jako hlavní soudní lékařka města New York měla znát. Byla první žena, která toto místo zastávala, a tedy i jakási průkopnice. Pociťovala proto obrovskou zodpovědnost a snažila se dělat své zaměstnání co nejlépe. Aby zvládala náročnou práci, byla nucena naučit se orientovat v tabulkách, rozpočtech a různých zprávách vydaných newyorskou Městskou radou, jejími komisemi a Newyorským úřadem pro zdraví a duševní hygienu. Stále ji ještě občas šokovalo obrovské množství dokumentů, které dostávala.

Navzdory odhodlání vykonávat svou práci co nejlépe v ní stále ještě hlodaly pochybnosti, jestli bylo rozumné tohle místo přijímat. Až nyní totiž získala správnou představu, do jaké míry se do její činnosti promítají politické zájmy. Všeobecně se věřilo, že Úřad hlavního soudního lékaře, známý pod zkratkou OCME, bojoval o to, aby po svém založení v roce 1918 získal nezávislé postavení, a mohl tedy mluvit za mrtvé bez jakéhokoli ovlivňování zvenčí. Většinou to byla pravda, avšak Laurie si v poslední době začala uvědomovat nepříjemnou skutečnost, že jak starosta, který ji jmenoval, tak i Městská rada, která přiděluje finance, mohou vyvíjet nepříjemný tlak, jemuž lze jen obtížně odolat. Bylo to pro ni obzvlášť svízelné, protože roční rozpočet OCME činil 75 milionů dolarů a byl lákavým cílem pro město, jež stále hledalo finanční zdroje pro jiné smysluplné projekty. Navíc nevyhovovala samotná márnice, kde probíhala většina pitev, a na výstavbu nové byla zapotřebí mnohamilionová investice. Původní márniční budova sice kdysi bývala vrcholem technologie, ale to už dávno neplatilo.

Kromě nepříjemných politických tlaků Laurie zjišťovala, že jí chybí intelektuální výzvy, které jí dříve poskytovalo osobní zapojení do vlastní forenzní patologie, kdy byla zodpovědná za určení příčiny a způsobu smrti. Objektivně uznávala, že je pro ni samotnou nejlepší, aby všechny případy řešilo téměř čtyřicet vysoce kvalifikovaných soudních lékařů, jinak by vyžadoval každý okresní žalobce, vyšší policejní úředník, šéf hasičů, městský potentát a starosta, aby hlavní soudní lékař jako Velký šéf dělal případ, o který měli zájem. Přesně tohle se vymstilo jejímu předchůdci doktoru Binghamovi. Pro Laurie byla velká oběť přestat s praktickou patologií a spokojit se s častými neoficiálními návštěvami dole v márnici, kde se pouze dívala lékařům a technikům přes rameno a kladla otázky. Jedinou příležitost, kdy se trochu víc zapojovala, představovala čtvrteční dopoledne, kdy pravidelně asistovala jednomu z forenzních patologů z Lékařské fakulty při pitvě. OCME totiž spolupracovalo s Oddělením patologie Lékařské fakulty Newyorské univerzity na přípravě akreditovaných forenzních patologů.

Plna očekávání, a zejména obav odhodila Laurie pokrývku a vstala. Zachvěla se, když se vyhřátýma nohama dotkla ledové podlahy. Spěšně vklouzla do pantoflí, které měla pečlivě připravené u postele, a oblékla si župan. Obojí měla vždycky po ruce pro případ, že by musela v noci vstávat. Jack se ani nepohnul. Ležel na zádech s rukama na pokrývce sepjatýma na prsou, ústa lehce pootevřená. Představoval ideální obrázek spokojeného spáče. Laurie se musela usmát, protože svého muže velmi dobře znala. Nebyl to klidný člověk, přestože v tomhle okamžiku vypadal jako neviňátko. Neustále byl zahloubaný v nějakých problémech. Nenáviděl zatracenou byrokracii, jak s opovržením nazýval pravidla a předpisy, s nimiž nesouhlasil. Nesnášel hlupáky a tuctové lidi a nikdy nedokázal skrývat city. Z místa, kde stála, viděla jizvu na manželově čele a uražený levý přední zub, což byly připomínky na jeho odhodlanost udělat to, co považoval za správné, bez ohledu na riziko, že dostane nářez. Milovala ho, ale zároveň dobře věděla, že Jack je opravdu číslo. Zvláště teď, když byla teoreticky jeho šéfová, zjišťovala, že s ním není snadné pořízení. Patřil sice k nejvýkonnějším soudním lékařům na OCME, ale zároveň ho musela za všech nejvíc usměrňovat a hlídat. Moc dobře si to uvědomovala, protože podobně jako on se kdysi bouřila proti autoritě.

Potichu za sebou zavřela dveře a po špičkách šla do Emmina pokoje. Žaluzie byly stažené, takže tam byla mnohem větší tma než v její a Jackově ložnici. Stejně jako on ležela Emma na zádech a tvrdě spala. V pološeru vypadala jako andílek. Laurie se musela hodně držet, aby se nesklonila a čtyřletou holčičku neobjala. Před rokem prožili strašné, bolestné a stresující období, když Emmě zjistili autismus, ale nyní reagovala překvapivě dobře na týdenní program zahrnující třicet hodin behaviorální terapie, pět hodin logopedie a tři hodiny fyzioterapie. Byl to komplikovaný a náročný rozvrh. Zařídila ho a kontrolovala Lauriina matka Dorothy, která vlastně nakonec zachránila situaci. Původně sice zavládlo mezi Laurií a Jackem napětí, protože se k nim nastěhovala v době, kdy se potvrzovala Emmina diagnóza. Dorothy se postavila k problému čelem a pojala ho jako své životní poslání. Přestala se věnovat filantropickým akcím a konzultovala postižení své vnučky s několika vyhlášenými odborníky. Pak vypátrala nejlepší terapeuty v celém New Yorku, dojednala s nimi podmínky, vytvořila časový rozvrh a všechno monitorovala. Ukázalo se, že její úsilí má smysl. Po několika měsících zaznamenali pozitivní změny. Zdálo se, že četnost Emminých neustále opakovaných pohybů se snižuje a rovněž začala ztrácet zájem o nutkavé řazení plyšových zvířátek. Nejslibněji však vypadala její snaha o kontakt a komunikaci s Johnem Juniorem, při níž dokonce reagovala i několika vhodně použitými slovy. Ještě toho musela hodně zvládnout, ale Laurie s Jackem to viděli optimisticky a doufali, že by dcerka mohla patřit mezi děti, jimž byl diagnostikován autismus, ale díky vhodné terapii pokračuje jejich vývoj rychleji.

Ještě opatrněji vyšla z dětského pokoje a naprosto neslyšně za sebou zavřela dveře. Emma většinou spala dobře a budila se až po sedmé hodině, ale pokud ji někdo vyrušil, což se stát mohlo, bývala pořádně rozmrzelá. Laurie pokračovala po špičkách chodbou do pokoje Johna Juniora. Stejně jako Emma tvrdě spal v potemnělé místnosti, ale na rozdíl od ní vypadal, jako kdyby během noci uběhl v posteli maraton. Pokrývky i prostěradlo měl neuvěřitelně zamotané kolem těla, ale na nepřikryté nohy mu musela být zima. Laurie se musela usmát. I v tomhle okamžiku, kdy se ani nehnul, vypadal devítiapůlletý chlapec, jako kdyby ho zastihla uprostřed nějaké divoké akce. Bez obav, že by ho vzbudila, vymotala ho ze změti dek a přikryla mu i nohy. Na rozdíl od Emmy měl totiž velmi tvrdý spánek.

Konec ukázky

Table of Contents

PŘEDMLUVA

1