Zuzana Markovičová

On

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Zuzana Markovičová, 2014

© Marenčin PT, spol. s r. o., 2014

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, 2014

Design © Katarína Marenčinová, 2014

Jazyková úprava Sylvia Sachs

397. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-365-6 (brož.)

ISBN 978-80-8114-366-3 (ePub)

I.

Vošla som do baru, jeho oči ma neustále sledovali. Pri každom jeho pohľade som cítila neuveriteľnú túžbu. Nechodím sem často. Som tu vtedy, keď je tu ON. Raz ráno som išla do práce a zastavila som sa tu na kávu. Vtedy som ho po prvýkrát stretla. Neuveriteľná charizma, neuveriteľná sila jeho osobnosti. Vieme o sebe, ale ani jeden neurobí prvý krok... Je to čarovné. Začarovaný kruh.

Hneď, ako vojdem, zamierim očami na NEHO. Ako vždy stojí pri biliardovom stole a dokazuje všetkým naokolo, že toto je jeho hra. Vždy, keď vyhrá, venuje mi nenápadný, hrdý pohľad. Milujem ten jeho výraz a on to zrejme aj vie. Rýchlo skloním hlavu, aby to nebolo nikomu nápadné, hoci sama pre seba sa usmejem. Pozriem jeho smerom, hryzie si spodnú peru. Opatrne pozrie na mňa, zodvihne pohár s vínom a usmeje sa. Zbožňujem jeho ústa, pery...

Sadol si k stolu k nejakej slečne, hladká ju po stehnách, smeje sa s ňou, ale ja viem, že chce mňa, len mňa... Robí mi to naschvál. Opäť žiarlim, aj keď mi nepatrí. Hladí tú blondínu, no pritom pozerá na mňa – na moju reakciu. Tvárim sa hrdo, akože ma to nerozhádže. Musím ich sledovať, neviem sa tváriť, že ma to neserie. Začne ju bozkávať na krku, mne sa potia ruky a búši mi srdce. Ja chcem byť tá, ktorú bude takto bozkávať...

Odchádzam. Keď zdvihne hlavu, už tam nebudem.

Keď som si dnes kupovala spodné prádlo, nemyslela som vôbec na môjho „muža“. Predstavovala som si, ako by sa zatváril ON, keby ma v tom videl. Predstavovala som si, ako sa pred ním vlním, zvádzam ho a on na mne necháva oči. Páčila by sa mi predstava, ako to zo mňa pomaly a nenormálne eroticky strháva dole, pritom ma bozkáva po tele a hovorí, aká som krásna. Z tohto môjho snívania ma vytrhol predavačkin hlas. Zahlásila mi nenormálnu cenu, no stojí to za to. Robím to pre svojho „muža“, ale v predstavách to robím pre NEHO, aj keď, samozrejme, predovšetkým to robím pre seba.

Ráno sa zobúdzam po boku môjho „muža“. Je nedeľa, chcela som s ním stráviť celý deň. Len tak ležať v posteli s nejakým dobrým filmom alebo niečo podobné, proste byť spolu.

„Dobré ráno,“ pozriem na neho s úsmevom.

„Ahoj,“ povie chladne.

„Čo budeme dnes robiť?“ vtisnem mu bozk.

„Vieš, ja mám už program,“ odvrkne.

„Aha, a aký máš program?“ kladiem dôraz na „aha“.

„Musím niečo vybaviť, to je na dlhé rozprávanie, a ja už musím ísť.“

Dal mi pusu na čelo, vstal z postele a odišiel do kúpeľne. Mám v hlave milión otázok, na ktoré ale asi ani nechcem dostať odpoveď. Mám pocit, že mi niečo tají. Poznám ho asi tak dva roky a viem už, keď sa niečo deje. Cítim niečo medzi strachom a hnevom zároveň. Strach z toho, že ma podvádza a hnev preto, že si vôbec dovoľuje ma podvádzať. Snažím sa ešte dostať z môjho „muža“ nejaké detaily ohľadom jeho vybavovania v nedeľu. Samozrejme, žiadne detaily si nevypočujem, len hnusné poznámky, čo zasa vyzvedám.

„Kedy prídeš?“ pýtam sa ho.

Odpoveď som už nedostala. Stojím za vchodovými dverami so šálkou kávy v ruke a po mojom „mužovi“ ostal len prievan. Pýtam sa samej seba, čo musí chlap žene všetko urobiť, aby ho dokázala opustiť? Som nešťastná v tomto vzťahu, ale stále si hovorím – vydrž, to sa zmení. Ospravedlňujem ho sama pred sebou za chyby, ktoré robí. Ale dokedy to vydržím? Stále ho milujem a nechcem o neho prísť. Je to predsa normálne, že každý vzťah zažíva občas krízu, a ten, kto hovorí, že nie, klame. Kašlem už na to. Zbytočne sa trápim v myšlienkach. Nebudem večne čakať na to, kedy sa zjaví doma, aj tak si sadne k televízii, navečeria sa a pôjde spať. Bez slova, bez pohladenia... Ako brat a sestra. Večné hádky o maličkostiach, žiadna intimita, deň čo deň. Dobre, mám celý deň pre seba. Dám si dlhý, dlhý kúpeľ, nafarbím si vlasy, otvorím si fľašu alebo radšej dve fľaše vína, poplačem si nad filmom o láske a utrpení, no a deprimovaná pôjdem spať.

Ležím vo vani, je mi príjemne. Hrajú mi zamilované piesne v rádiu, popíjam víno... To víno má chuť ako láska. Najprv krásne sladké, neskôr hnusne horké. Už ma tuším chytá básnické črevo. Momentálne vôbec nemyslím na môjho „muža“. Myslím na NEHO, na moju platonickú lásku z baru. Chcem ho. Chcem ho tu a teraz. Stále ho mám v hlave. Samé hriešne predstavy... A tie jeho oči, oči, ktoré hovoria – ó, bože, chcem ťa. Jeho úsmev, tak úprimne milý, keď vchádzam. Myslím si, že sa bojí dať mi najavo, ako to všetko cíti. Veď nič o mne nevie. Nevie, či som slobodná, či nemám doma náhodou tri plačúce deti... Možno aj ja mám strach dať mu najavo, že na neho stále myslím, že po ňom túžim, že ho chcem objímať, že sa mu chcem vyrozprávať... Proste, že chcem byť jeho. Chcem byť súčasťou jeho života, zdieľať s ním dobré aj zlé. Asi to vyznie bláznivo, ale naozaj cítim, že on by mohol byť TEN.

Prišla mi smska: Kam si včera zmizla? To je od NEHO! Pár obyčajných slov a mňa to vyviedlo úplne z miery. Priblblo sa usmievam, cítim sa šťastne. Odkiaľ ale má moje číslo? Čo mu mám odpísať? Chcem, aby mi odpísal naspäť, takže mu musím napísať niečo, čo ho donúti to spraviť.

Odkiaľ má moje číslo? Trochu sa mi točí hlava z toho vína a z tej horúcej vody, ledva vidím na displej. Čo mám napísať? Niečo ako – ty si si aj všimol? Nie, nie, to je pekná hlúposť. Vzťahovačná hlúposť. Po dlhom rozmýšľaní som mu nakoniec napísala: Musela som už ísť. Bila polnoc a ja by som sa premenila na Popolušku – škaredú a otrhanú. Hm, asi by som už nemala piť! Nemám rada, keď musím hypnotizovať mobil mysliac si, čo za blbosť som to napísala. Viem, že neustálym sledovaním telefónu nič neurýchlim, ale som z toho všetkého nervózna. Vychádzam z vane, hlava sa mi už pekne točí. Vyťahujem zátku z vane, zabaľujem sa do uteráka. Beriem do rúk fľašu, mobil, a uvelebím sa do kresla v obývačke. Čakám na odpoveď. Nič. Veď áno, čo sa dá na takú hlúposť odpísať. Pokazila som to...

Prešla polhodina, otváram druhú fľašu. O šiestej večer, už celkom opitá, volám svojmu „mužovi“ s plánom nenápadne vyzistiť, kde a s kým je a kedy príde. Nezdvíha, a mám po pláne. Je mi z neho zle. Vyzerám smiešne. Ožratá baba s vínom v ruke, už sa neobťažujem ani pre pohár, tancujem a spievam do hrdla fľaše Say I love you, nananana... Naozaj som smiešna, bude to chcieť darčekový kôš pre susedov. Je osem hodín a ja som, popravde, na sračky...

Ani sms, ani telefonát od „muža“. Topím sa v ľútosti, myslím na môjho „muža“, ktorý teraz pravdepodobne preťahuje nejakú štetku a popritom som nahnevaná na NEHO, že mi neodpísal. Som zo seba zmätená. Už netancujem a nespievam do hrdla fľaše. V hlave mám chaos a kopec, kopec otázok. Nechce sa mi ani hýbať, nechce sa mi nič, ani len presunúť sa do postele. Nechcem už na nič myslieť, nič v hlave rozoberať, že prečo a prečo...

Na pár hodín som zaspala na sedačke. Prebudilo ma až pípanie telefónu. Rozbehla som sa k nemu ešte dosť nemotorným, či skôr alkoholom opojeným klusom, prekážkovým behom. Prišla mi smska: Už je po polnoci. Už si škaredá a otrhaná? Keby si ma teraz videl, tak aj v podstate áno, pomyslela som si. Mám opicu. Bolí ma hlava a je mi naozaj príšerne. Fuj, hnusná chuť vína. Napriek všetkým týmto okolnostiam som strašne rada, že mi odpísal na tú moju hlúposť, ktorú som v smske vytvorila. Pozriem na hodiny. Sú dve v noci. Prvé, čo ma napadá, je otázka, či je môj „muž“ doma. Bojím sa ísť do spálne... čo ak tam nie je... Ešte chvíľu váham, nakoniec sa postavím a kráčam do spálne. Prázdna posteľ, obrovské sklamanie. Chcem mu zavolať, ale ak mi nezdvihne, bude to pre mňa ešte horšie.

Nevadí, musím mu zavolať... nezdvíha... skúsim to ešte raz... nezdvíha... skúšam to dlho, dlho... a on naozaj nezdvíha ten hnusný telefón. Načo ho má? Som v stave takej zlosti, že hádžem mobil o stenu a celý sa rozpadáva. Ten už asi dokopy nedám.

Čo ak sa mu niečo stalo? Nie, to by som už vedela... Kým zaspím, veľa rozmýšľam, aj keď nechcem. Kedy sme mali naposledy sex? Možno už aj pár týždňov abstinencie... Prečo ho už nezaujímam, prečo ma už nechce? Chcem ho zaujímať tak, ako na začiatku nášho vzťahu.

Hm, začiatky... tie sú vždy pekné. Smiešna zamilovanosť. Zatvárate oči pred všetkými chybami toho druhého. Všetko sa zdá byť úžasné, vy ste šťastná, proste svet gombička. Veľa vecí sa zmenilo. Už to nie je ten muž, ktorý ma obdivoval, ktorý ma tešil maličkosťami, ktorý ma držal za ruku, objímal. Už to nie je ten muž, s ktorým sme sa dokázali smiať, až som plakala, s ktorým som sa dokázala rozprávať až do rána. Bolo to krásne a ja som bola krásne zamilovaná. Keď na to spomínam, bolí ma srdce. Teraz, keď sa pozriem na svojho „muža“, vidím niekoho úplne iného. Je chladný, bez citu a ja som sama a bez lásky.

ON by to určite nedopustil. Určite po mne túži tak, ako ja túžim po ňom. Možno to je len túžba po dotyku, čo ma k nemu láka. Možno potrebujem len sex. Sex s NÍM. Sex vášnivý, ktorý možno nebude nič znamenať.

Neviem, kedy prišiel domov. Nezaujíma ma to... Ráno som sa zobudila a on ležal vedľa mňa. Spokojne si spal, ako keby sa nič nestalo. Ani sa neobťažoval ma zobudiť, že je doma a že je v poriadku. Je napáchnutý cigaretami a cítiť z neho vodku. Fuj, je mi zle. Zle z vína, zle z neho. Otvorí oči, pozrie na mňa.

„Ježiš, ty ako vyzeráš!“ vyvaľuje na mňa oči, akoby ma nespoznával.

„Ježiš, a ty ako smrdíš!“ dávam mu najavo svoje pocity.

„Kedy si prišiel domov?“ pýtam sa urazeným tónom.

„Ty si kde bola?“ snaží sa otočiť zas tému na mňa.

„Doma. Kde si bol ty? Ja som ti volala a ty nič. Teraz si prídeš a snažíš sa to otočiť proti mne?“

„Aha, tak sama si doma popíjala víno? To ti tak uverím!“

Otočil sa na druhý bok, niečo si zašomral.

„Si hajzel. Povedz mi pravdu, kde si bol.“

„Daj mi pokoj, prosím ťa. Nechce sa mi teraz s tebou baviť.“

„Nedám ti pokoj. Chcem vedieť, s akou kurvou si bol,“ hovorím mu trasľavým hlasom. Vtom sa otočil a vlepil mi facku.

Neviem, nevnímam ho. Neviem, čo mi rozpráva, len viem, že niečo po mne kričí, rozhadzuje rukami. Má hnusný pohľad. Bojím sa ho... bolí to. Tak takto sa bije žena. Už nekričí. Vstáva a ide do kúpeľne. Vtedy sa rozplačem. Chcem odísť, utiecť... Nemám kam.

Počujem, ako si robí raňajky v kuchyni. Väčšinou som mu robievala raňajky ja... Bolo to z lásky, no postupne som to robila už len zo zvyku. Zrazu sa zjaví vo dverách spálne.

„Prepáč,“ hovorí mi a pritom pozerá do zeme.

Pozerám na neho s uplakaným výrazom a len tak, pomedzi zuby, mu hovorím, že je to v poriadku. Prečo to hovorím? Nie je to v poriadku. Spamätaj sa!

Ľahne si ku mne do postele, rukou ide pod moje nohavičky. Hneď som vlhká. Chytí mi ruku a dá si ju medzi svoje nohy. Predohra trvá chvíľu. Potom mi chytí ruky, dá mi ich nad hlavu a celkom neobvykle ma pomiluje. Je to celé zvláštne. Chcela som sex, ale vôbec sa mi to nepáčilo. Nebola v tom žiadna láska, len obyčajná zverská túžba. Po celom desaťminútovom sexe idem do sprchy, aby som zo seba všetko zmyla. Strašne ho nenávidím za to, čo mi robí. Prečo mi nedovolí od neho odísť? Neviem, či je to láska, alebo strach. Strach, aby som nebola sama. Strach z toho, že nemám kam ísť.

Strach z nového začiatku, spoznávania.

Musím si dať cigaretu. Sadnem si na terasu a vychutnávam si slnko, kávu. Musím vypadnúť. Niekam von, s niekým, komu môžem povedať, čo sa stalo. Idem do baru.

Môj „tyran“ sedí pred telkou a veľmi sústredene píše smsku. Mám chuť sa spýtať, komu píše a s kým to vlastne včera bol, ale asi nebudem rýpať. Vonku je krásne a ja sa teším, že vypadnem z tohto bytu.

„Idem von,“ kričím na neho od vchodových dverí.

„Čau,“ povedal a ani sa len na mňa nepozrel.

Absolútne ho nezaujíma, kam idem? Krásny vzťah...

Sedím v mojom obľúbenom bare a dúfam, že tu stretnem JEHO. Mobil mám rozbitý, nemám sa s ním ako spojiť. Sedím tu sama, ale vôbec mi to nevadí. Vraj klin sa klinom vybíja, a čím je ten vybíjajúci klin tvrdší, tým lepšie vybije to víno. Vodka s redbulom o tretej poobede, sama v bare... zlá vizitka.

Po tretej dvojitej vodke mi je už hlúpe tam sedieť. Mala by som ísť domov, ale strašne nechcem. Bola by som radšej, keby nebol doma. Mám z neho trochu strach. Obnovíme starý dobrý spôsob – námatkovo zvončeky mojich známych.

Čakám na zastávke na autobus k môjmu prvému objektu – idem za Michaelou. To je moja najlepšia kamarátka. Je to dobrý výber. Nemá frajera a väčšinou býva doma.

Nastupujem do autobusu. Neznášam MHD. Ľudia na vás vyslovene čumia, ohovárajú, šepkajú si o vás. Starí ľudia majú v obľube vyhadzovať vás z miesta, mladí vás okukujú úchyláckym spôsobom. Snažím sa nikoho si nevšímať. Pozerám z okna. Vtom ma niekto poklepe po ramene. V domnienke, že je to nejaká otravná staršia pani, ktorá si chce sadnúť na moje miesto, sa otočím s veľmi zlostným pohľadom.

To je ON!!!

„Ahoj,“ pozdraví ma.

„Ahoj,“ pozdravím s veľkým úsmevom na perách.

„Zlý deň?“

„Ani nevieš, ako... Je to na mne vidieť?“

„Ja len súdim podľa tvojho prvého pohľadu.“

„Ach, áno, prepáč, teba som nečakala.“

Pozeráme do zeme, pozerá na mňa... Och, dýchame ten istý vzduch, je tak blízko... Chcem ho.

„Kam ideš?“ pýtam sa ho.

„Domov. Pokazilo sa mi auto. Už sto rokov som nešiel autobusom. Snáď idem dobre. A ty kam ideš?“

„Túlam sa trošku. Ešte som sa poriadne nerozhodla, kam sa vyberiem. Zatiaľ sa vozím. Ale domov určite nie.“ Tisnú sa mi slzy. Rýchlo sa pozriem iným smerom. Nechcem, aby ma videl uplakanú. To by boli zbytočné, otravné otázky typu čo mi je a čo sa mi stalo. Stačí, že som opitá. Poobede!

„Som rád, že som ťa stretol. Nechceš ísť niekam na kávu?“

„Vieš čo, aj áno,“ odpoviem s veľkým úsmevom.

Domov som už v ten deň neprišla. Išli sme rovno k nemu. Vošli sme dnu, nalial mi drink. Sedeli sme v obývačke, rozprávali sme sa. Bol to krásny večer. Je naozaj úžasný. Chcela som sa ho dotýkať, chcela som ho bozkávať, ale neodvážila som sa. Ani on sa o nič nepokúšal. Trpezlivo ma počúval. Porozprávala som mu o svojom „mužovi tyranovi“. Tváril sa chápavo, ale aj trošku prekvapene. Nevedel pochopiť, prečo s ním ostávam. Lenže to neviem ani ja sama.

Dozvedela som sa, že on je rozvedený. Žena ho dva roky podvádzala a dieťa, o ktorom si myslel, že je jeho, nebolo jeho... Vraj to už má za sebou. So ženou sa nestretáva vyše roka, ani dieťa ho nezaujíma. Odvtedy nikoho nemal. Už nikomu neverí. Ja tiež nikomu neverím...

On spal v obývačke, ja som spala v jeho spálni. Nič sa nestalo. V noci som čakala, že príde za mnou, ale neprišiel.

Ráno, keď som sa zobudila, nikde nebol. Našla som si odkaz: Ahoj. Dobré ráno. Išiel som do roboty. Správaj sa ako doma, najedz sa, osprchuj sa... Proste všetko, čo potrebuješ, máš k dispozícii. Dúfam, že sa mi ozveš.

Celá nervózna som došla po práci domov. Pomaly sa vyzúvam a vchádzam do kuchyne.

„Ahoj,“ hovorím previnilo.

„Ahoj. Kde si bola? Nemohol som sa ti ani dovolať.“

„Bola som u Michaely.“

„Mala si mi dať vedieť, kde si, aby som sa nebál.“

„Ty si mi mal dať vedieť, kde si, aby som sa nebála predvčerom.“

„Pomsta? Si smiešna... Sprav večeru, prosím ťa. Som hladný a strašne unavený.“

Automaticky som sa pustila do varenia, zatiaľ čo on sa hral na počítači. Navečerali sme sa spolu, celkom v tichosti. Umyla som riad, dvakrát vyprala, ožehlila kopu prádla a išla spať. Za celý ten večer som nepočula ani jedno ďakujem. Cítim sa ako slúžka, ktorú pán občas pretiahne.

Ráno som si bola dať opraviť telefón. Vraj to potrvá aj dva dni, tak som dostala náhradný. Starý, ale aspoň niečo. Hneď som MU napísala: Ďakujem ti za včerajšok. Cítila som sa tak, ako už dlho nie.

O chvíľu mi došla smska späť: Nemáš mi za čo ďakovať. Cítim to podobne. Príď večer do baru. Budem tam.

Odpisujem: Budeš tam sám? ON: Ak prídeš, sám nebudem.

Už som nenapísala nič. Nechám ho trochu dusiť.

V robote sa nedokážem sústrediť. Stále rozmýšľam nad tým, ako sa vyhovorím pred „mužom“, aby som tam mohla ísť. Mám výčitky... Nič som neurobila, ale cítim sa previnilo, že len nad sexom s NÍM rozmýšľam, pritom môj „muž“ to robí bez mihnutia oka a ja mu to len potichu tolerujem. Krava hlúpa... Chcem ísť a aj pôjdem, hotovo!

Keď som prišla domov, nikto tam nebol. To mi len vyhovovalo. Zavolám mu radšej, nech viem, čo a ako.

„Prosím,“ zdvihne mi ako nejakému jeho debilnému klientovi.

„Prosím,“ zopakujem to po ňom v takom istom tóne.

„Prestaň s debilinami. Čo potrebuješ, mám robotu.“

Asi som ho znova naštvala.

„Kedy prídeš domov?“

„Dnes asi neprídem, idem s kolegami niekam na pivo a potom sa uvidí, aká bude situácia.“

„Aha.“

„Je piatok a ja potrebujem vypadnúť, tak sa, prosím, neurážaj,“ vysvetľuje.

„Ja sa neurážam.“

„Ok.“

„Miluješ ma ešte?“ pýtam sa.

Chvíľkové odmlčanie v telefóne.

„Haló,“ poviem.

„Mám ťa rád.“

„Takže ma nemiluješ.“

„To sa nerieši cez telefón,“ povie zas tým blbým tónom pána podnikateľa.

„Dobre. Tak sa večer zabav a potom sa porozprávame.“

„Dobre, maj sa.“

„Tak teda maj sa,“ ja sa budem mať, pomyslím si.

Zhruba hodinu som sa chystala na moje rande a teraz už stojím za dverami bytu.

Stále rozmýšľam, či radšej neostanem doma. Ešte chvíľu váham... V duchu si hovorím – bože, veď o nič nejde.

Práveže ide! Normálne som sa oficiálne prichystala na SEX! Nezáväzný sex, mám to stále v hlave... Žiadne city, iba túžba.

Omyl. Bolo to milovanie a ja som sa zamilovala. Bol to neskutočný večer, neskutočne skutočný.

Vošla som do baru. Hrali nejaké hity z jukeboxu. Pohľadom HO hľadám, no nikde ho nevidím. Asi som prišla príliš skoro. Sadnem si k baru a počkám na NEHO.

Som strašne nervózna, akoby to malo byť moje prvé rande v živote. Pre istotu som si obliekla to spodné prádlo, čo som si nedávno kúpila. Je veľmi sexi. Cítim sa celkom sexi...

Pri bare si vypýtam víno. Nemôžem stále piť vodku. Keď sa tak spätne vrátim v myšlienkach, uvedomila som si, že posledné dni len pijem.

Sedím tu asi hodinu a ON stále nikde. Už mám v sebe asi štyri poháre vína. Nervozita už opadla, pohltil ju alkohol. Teraz je to buď – alebo. Dám mu ešte čas, kým dopijem piaty pohár a idem preč. Nenávidím čakanie a aj mi to je hlúpe, sedieť tu sama pri bare. Chlapi ma tu okukujú, no a niektorí sa snažia ma zbaliť na nejaký pohárik. S úsmevom ich odmietam. Celkom mi to lichotí, ale to je všetko. Momentálne mám v hlave iba JEHO.

Dopíjam. Chcem sa zdvihnúť a ísť domov, no niečo ma núti tu ostať. Možno zvedavosť, či vôbec príde. Pozriem na mobil. Ani sms, ani nič. Stačilo. Dávam si šiesty pohár, ťarbavo si obliekam kabát a odchádzam preč.

Pod vplyvom alkoholu som kopla do prvého auta, čo mi prišlo pod ranu. Začalo húkať, tak som sa zľakla, že na mňa niekto vybehne, že som sa dala na útek. Ďaleko som teda nedobehla. Došiel mi dych aj sily. Sadla som si na obrubník pri ceste, zapálila cigaretu. Všetko na mňa doľahlo, takže sa mi opäť spustili slzy. Som nešťastná, že neprišiel, že ma „muž“ nemá rád, že húkalo auto, že veľa pijem... Hajzel! Prečo sa ani neozval, že nepríde, alebo čo? Dve hodiny som ho čakala. Čo znamená v jeho slovníku večer? Noc? Vstávam zo zeme, zavolám si taxi. Čakám asi pätnásť minút, je mi zima a neviem zastaviť plač. Už mi došiel taxík, smer domov...

V taxíku je mi ešte horšie. Príšerne sa mi točí hlava, dúfam, že nebudem vracať. Vtom mi zvoní telefón. Volá mi ON! Zdvihnem:

„Prosím?“

Úplne slušne, akoby nič.

„Ahoj, kde si? Teraz som došiel do baru,“ hovorí prekvapeným hlasom.

„Vieš, už sa mi nechcelo čakať. Som v taxíku a idem domov.“

„Kde bývaš? Idem po teba.“

Nadiktovala som mu adresu a čakala ho pod bránou. Aká som hlúpa. Mala som ísť proste domov a kašľať na to všetko... No ale keď som si už dala námahu oholiť si nohy a pekne sa obliecť, malo by sa to využiť. Okrem toho sa mi naozaj páči.

Hovorí vám niečo slovo harmónia? Harmónia medzi dvomi ľuďmi? Tak tu ju cítim, a veľmi silnú.

Už je tu. Vystupuje z auta.

„Ahoj,“ pozdravím ho.

„Ty si plakala?“

„Nie, ja som sa rozmazala, keď som utekala...“

„Utekala? Nezaplatila si účet v bare?“

„Haha, ale nie. Vysvetlím ti to v aute.“

Otvára mi dvere na aute (na veľmi peknom aute, ale to je nepodstatné), vyrážame k nemu. V aute pustil Queen, to mám rada. Hoci som ho veľmi nepoznala, verila som mu. Vôbec som nemala strach, že by mi chcel nejako ublížiť. Doteraz viem, že to tak je. Myslím, že pri ňom som uverila na lásku na prvý pohľad. Už vtedy prvýkrát v bare, už vtedy som cítila pichnutie do srdca.

Prišli sme k nemu.

„Dáš si niečo na pitie?“

„Dám si víno, ak máš.“

„Červené alebo biele?“

„Biele, prosím.“

Položil poháre s vínom na stôl, sadol si vedľa mňa, pozrel sa na mňa a povedal:

„O chvíľu ale budeš musieť ísť.“

Mal veľmi vážnu tvár.

„Aha, dobre, ale tak to som asi ani nemala chodiť k tebe. Mohol si povedať skôr, že niekoho čakáš, alebo že niekam musíš ísť,“ povedala som trochu nahnevane.

Začal sa strašne smiať. Nechápem... To sa smeje zo mňa, alebo čo?

„Prečo sa smeješ?“

„Veď ty si hovorila, že o dvanástej sa premeníš na škaredú Popolušku.“

Už sa smejem aj ja.

„To je síce pravda, ale keď zhasneš to veľké svetlo, tak ma veľmi neuvidíš a bude to fajn.“

„Chcem, aby si tu ostala. Je mi s tebou dobre a aj keď sa premeníš na škaredú Popelu mi bude dobre.“

Len som sa na neho usmiala. Bolo mi opäť skvelo. Ešte sme trochu popíjali, rozprávali sme sa, potom mi zobral pohár, vzal ma za ruku, dal mi pusu na čelo. Zobral ma na ruky ako princeznú a odnášal ma do spálne. A je to tu. Hlavou mi blyslo pár kontrolných otázok: Vycikaná – som. Žuvačka – mám. Oholená – som. Uvoľnená – no, ani nie.

Čakala som, že ma proste pretiahne a otočí sa na druhý bok. Ale ON taký nie je... Pomaly ma položil na posteľ, dal mi pusu, krásnu dlhú a nežnú. Začal ma vyzliekať. Bolo to strašne erotické. Robil to pomaly. Každý kus môjho tela, ktorý odhalil, mi bozkával, nasával vôňu môjho tela. Bola som celá vzrušená, konečne som sa ho mohla dotýkať, bozkávať ho. Občas sa mi pozrel do očí, ako keby vravel – mám ťa rád a chcem, aby ti bolo so mnou dobre. Nikdy som nezažila takú nehu a vášeň dokopy. Predohra bola dlhá, ale vôbec mi to nevadilo. Spoznala som každý kúsok jeho tela. Samotný sex bol ešte lepší. Chvíľami som mala pocit, že zobudíme susedov a chvíľami zasa, že je to nenormálne romantické. Proste všetko dokopy.

Bolo to milovanie.

Bolo to ako prvýkrát... Cítila som motýle v bruchu.

Bolo to intenzívnejšie ako s hocikým predtým.

Bojím sa, že som sa zamilovala.

Trvalo to strašne dlho, ale napokon sme predsa len nadránom zaspali. Spali sme v objatí a ja som sa cítila strašne bezpečne. Presne tak, ako sa má žena pri mužovi cítiť.

Ráno, neskoro ráno, keď som sa zobudila, prvé, čo mi prebehlo hlavou, bolo – preboha, čo som to urobila??? Veľmi rýchlo ma to prešlo, keď som sa pozrela vedľa seba. Spal vedľa mňa, tak pokojne a milo. Pomaly sa prebúdzal. Otvoril oči, pozrel na mňa.

„Dobré ráno.“

„Ahoj,“ usmiala som sa na neho.

Vtedy som si uvedomila, že by som bola schopná počúvať jeho hlas možno aj do konca svojho života. Chcem s ním prežívať, žiť, mať rodinu... Pekná predstava.

Ešte sme chvíľu ležali, hladkal ma po vlasoch, bavili sme sa o našej prvej spoločnej noci. Myslím, že aj ON sa trošku zaľúbil. Možno si to nahováram, možno to na mňa len hrá, ale to ukáže čas...

Zvoní mi telefón. Bože, to je môj „muž“. Musím ho zdvihnúť, ale neviem, čo mu mám povedať.

„Prosím?“

„Ahoj, no kde si?“ hovorí veľmi prísnym hlasom.

„Ja som u Miši. Nechcela som byť doma sama v noci.“

„Aha, a kedy prídeš? Chcela si sa rozprávať, nie?“

„No aj áno. Dám si kávu a pôjdem, dobre?“

„Dobre. Ponáhľaj sa. Čau.“

„Čau.“

Nemám vôbec čisté svedomie. Nebudem mu vedieť ani klamať.

„Budem už musieť ísť.“

„Dobre, ale aspoň raňajky si môžeš dať, nie?“

„Tak to by som si teda dala.“

Dostala som pusu a odišiel do kuchyne. Išla som zatiaľ do sprchy.

Keď som vošla do kuchyne, zvolal slávnostne:

„Tadadadááá!“

„Fíha, mňam.“

„Pripravil som zo všetkého niečo, lebo neviem, čo jedávaš na raňajky.“

„Neviem, čo povedať, ďakujem. Asi si v prvom rade dám kávu.“

Pekne sme sa spolu naraňajkovali. Mala som pocit, akoby sme sa poznali už dlho a akoby sme spolu už veľmi dlho žili. Bolo to príjemné. Vonku svietilo slnko, hrala nám hudba, nemuseli sme ani nič hovoriť. Takto som si to vždy predstavovala. Nechce sa mi ani ísť domov. Domov, do úplne iného sveta. Do sveta, kde sa necítim šťastná, ale je to svet, ktorý neviem opustiť.

Chcel ma odviezť až domov, ale vysvetlila som mu, že neviem, ako by sa to páčilo môjmu „mužovi“. Tak mi aspoň zavolal taxi. Čakali sme na neho spolu, dolu na parkovisku. Držali sme sa za ruky. Nehovorili sme nič, len sme si užívali to, že sme spolu.

„Dúfam, že ťa ešte uvidím,“ povedal nakoniec.

„Dúfam, že ťa ešte uvidím“ povedala som a pozrela na neho. Usmial sa, tak krásne sa usmial.

Dorazil taxík.

„Tak sa mi nechce odísť.“

„Ja viem. Porozprávaj sa s ním a zavolaj mi.“

„Dobre.“

Pobozkali sme sa. Odišla som...

Sedím doma na terase a fajčím. Rozmýšľam, ako to poviem svojmu „mužovi“, že ho chcem opustiť. Vtom príde, sadne si vedľa mňa, zapáli si tiež. Nedokážem sa na neho ani len pozrieť.

„Naozaj si bola u Miši?“

„Áno, naozaj som bola u nej. Neveríš mi?“

„Verím. Dôveruj, ale preveruj. Tak sa hovorí nie?“

„Mali by sme sa porozprávať.“

„Ja viem,“ odpovie a zahasí cigaretu.

Zhlboka sa nadýchnem, som odhodlaná to ukončiť už raz a navždy. Vtom sa nadýchne aj on a začne hovoriť.

„Ja ťa milujem. Je mi ľúto, ako som sa k tebe v poslednej dobe správal. Rozmýšľal som najprv, že by sme sa mali rozísť, že to nemá význam. Ale tá predstava, že budem bez teba, mi nesedí. Mali by sme to skúsiť odznova.“

„Ako odznova? Podáme si ruky a na všetko predtým zabudneme? Alebo ako si to predstavuješ?“

„Daj mi ešte šancu a ja ti dokážem, že to myslím vážne. Akože odznova. Zabudneme len na to zlé.“

„A čo ti nesedí na tej predstave, byť bezo mňa? Nemal by ti kto robiť slúžku, či kurvu?“

Som strašne nahnevaná. Ako si to predstavuje? On mi povie prepáč a ja mu hneď skočím do náruče?

„Nie, nechápem, čo to hovoríš, veď aj tak doma v podstate nič nerobíš. To, že občas navaríš, neznamená, že si slúžka. Tú kurvu si myslela vážne?“

„Ja nič nerobím? Aha, dobre. Tak ja odteraz nič robiť nebudem. Môžem kašľať na to, že ty si unavený alebo že nemáš vyžehlenú košeľu do práce. A áno, tú kurvu som myslela vážne. Veľakrát som si tak pripadala. Ešteže si mi nehodil peniaze do lona!“ Som strašne nasraná. Vstávam, odchádzam z terasy. V spálni si balím najpotrebnejšie veci. V hlave mám kopec výčitiek, ktoré by som mu chcela teraz povedať. Ani neviem, čo si do tej tašky hádžem, taká som z toho nervózna. Vtom vojde za mnou do spálne.

„To myslíš vážne, čo teraz robíš?“ pýta sa ma.

„Áno, to myslím vážne. Už proste nevládzem byť s tebou. Všetko ma vyčerpáva, som nešťastná. Nemôžem s tebou ostať.“

Rozplakala som sa, zasa... Nemôžem to udržať.

„Kurvíš sa s niekym iným?“

„ To je teraz úplne jedno. O to tu nejde. Tu ide o nás, o to, že sa to pokazilo už dávno.“

Pozriem na neho, vidím mu v očiach zas tú strašnú zlosť, nepríčetnosť. Stále sa ma pýta dokola to isté. Ja len mlčím a plačem.

„S kým sa kurvíš?!“

Vidím, ako zatína päste. Dávam si tašku cez ramená. Prechádzam okolo neho, pozriem sa mu do očí.

„Nechaj ma na pokoji. Skončili sme!“

„Neopováž sa odísť.“

Odchádzam... Vytrhol mi tašku z rúk.

„Čo robíš?“ kričím na neho.

Pamätám si jeho pohľad, na ten nikdy nezabudnem, nikdy... Neverila som, že je to ten muž, s ktorým sme plánovali rodinu. Neverím, že muž, ktorý hovoril, že ma miluje, mi dokáže takto ubližovať.

Keď sme sa vrátili domov z pohotovosti, kde sme sa museli zahrať na šťastný pár a moju roztrhanú ruku zvaliť na nejaký nešťastný pád, tváril sa, akoby sa nič nestalo. Ležím v spálni, mám v sebe nejaké lieky na spanie, no nepomáha to.

„Ty proste neodídeš. Ja ťa milujem,“ povedal a ľahol si.

Jeho hlas vychádzal z tmy. Pomaly som z liekov strácala vedomie. Zahliadla som len jeho tieň medzi dverami. Neudržím viečka, no cítim, ako si ku mne ľahol. Začal ma bozkávať a ja som cítila len hrozný odpor. Myslela som na NEHO, chcela som ísť za ním a všetko mu povedať.

No nemohla som. Bola som väzeň vo vlastnom byte. Môj „tyran“ sa stále o niečo pokúšal, no ja som sa stále odťahovala. Bolo mi z neho na grcanie. Asi mu to došlo a nechal to o chvíľu tak. Strašne mi odľahlo. Nerozumiem už ničomu. Pred týždňom bolo všetko fajn a teraz... Vlastne pred týždňom to nebolo fajn, ale bolo to lepšie ako teraz.

Ráno sex bol. Bolo to hnusné. Otočil si ma na brucho, trvalo to celé asi tri minúty a odišiel do sprchy. Teraz sa naozaj cítim ako kurva, fuj. Asi prvýkrát v živote sa teším do práce. Rýchlo odtiaľto preč...

Nevnímam v robote nikoho. Keď som si ráno zapla mobil, mala som kopec správ od NEHO. Najprv len také, že čo a ako, potom, že sa o mňa bojí a neskôr už písal niečo v zmysle, že ok, fajn, tak sa maj. Mala by som mu zavolať, ale naozaj neviem, čo mu poviem. Cez telefón sa určité veci len veľmi ťažko vysvetľujú.

Zvoní. Dúfam, že mi zdvihne.

„Prosím?“ zdvihol

„Ahoj. To som ja. Vieš, včera som ti nemohla zavolať.

„Môžeme sa stretnúť?“

„Môžeme. O siedmej v bare.“

„Dobre. Ahoj.“

„Tak ahoj.“

To bolo celkom ľahké, i keď tón jeho hlasu bol veľmi vážny. Bol stručný a na nič sa nevypytoval. V práci mi to neubieha. Stále myslím len na to, čo mu poviem, keď sa ma bude vypytovať na nejaké podrobnosti. Naozaj neviem... Nechcem nad tým rozmýšľať.

Záverečná. Idem rovno do baru. Cez okienko vidím, že ON už tam sedí. Klepká nohou, obzerá sa okolo seba... Trošku meškám.

„Ahoj,“ pozdravím.

Pozrie na moju zafačovanú ruku, pozrie na mňa a hneď mu je to jasné.

„Čo sa stalo? To ti urobil on?“

„Áno.“

Sadnem si k nemu, objednám si čaj. Chytí mi tvár do dlaní, dá mi krásny bozk.

„Ja ho zabijem,“ povie, akože len tak mimochodom.

Mala som si to nahrať. Nepoviem mu na to nič konkrétne. Páči sa mi ale, ako ma chráni.

„Chýbal si mi. Nemohla som ti zavolať, pohádali sme sa, keď som si balila veci. Bolo to celé hrozné, ale tú ruku, to nechcel. Neurobil to naschvál.“

Prečo ho bránim?

„Prečo ho brániš?“

„Ja ho nebránim. Ja len... neviem.“

Ostalo ticho. Drží ma za ruku. Drží ma tak pevne, akoby ma nechcel nikdy pustiť. Ako žiarlivý milenec, ktorý ma chce mať len pre seba. Páči sa mi to. Páči sa mi, že má o mňa starosť.

„Musíš od neho odísť. Ešte dnes.“

„On ma nepustí, nechce ma pustiť. Myslíš, že som sa nesnažila?“

„Ostaneš u mňa. A hotovo.“

Ideme k nemu... Pri aute ma strašne objíme.

„Mám ťa rád. Možno si myslíš, že som blázon, ale ja to tak cítim. Nechcem, aby si bola s ním. Nechcem rozmýšľať nad tým, či spolu spíte. Už len to, že ste v jednej posteli ma desí.“

To bolo najkrajšie, čo som kedy od chlapa počula.

„Aj ja ťa mám rada,“ nič viac som nepovedala. Nebolo ani treba.

Zaspala som veľmi rýchlo. V JEHO náručí. Úplne pokojne aj bez liekov na spanie. Telefón som si vypla, aby ma nemohol „tyran“ otravovať. Zajtra konečne voľno. Teším sa. Budeme celý deň spolu.

Jediné, čoho sa bojím je, že ma bude hľadať. Rada by som si išla po veci, ale nechcem ho stretnúť. Neviem, ako by to celé dopadlo, keby som si len tak prišla po veci. Bez vysvetlenia, kde som bola, bez pozdravu a bez vysvetlenia, prečo odchádzam... Nechcem už na „tyrana“ myslieť. Hm, ako sa mu rýchlo menia prezývky. On nie je môj skutočný muž. Najprv som ho volala láska, zo začiatku, keď som ho veľmi milovala. Boli to krásne časy. Naozaj. Bol to celkom iný človek. Zoznámili sme sa úplnou náhodou vonku na ulici. Bola zima, všade samý sneh a ľad. Ja som sa niekam ponáhľala a samozrejme som sa pošmykla na jedinom kúsku ľadu, čo bol na okolí. Nie a nie sa zdvihnúť. Proste to nešlo. Ešte teraz, keď si na to spomeniem, sa cítim trápne. Celkom dlho postával neďaleko odo mňa. Zrejme sa na to nemohol už pozerať a prišiel mi na pomoc. Vtedy sme sa videli prvýkrát v živote.

Druhýkrát som na neho narazila v jednom obchodnom dome. Smiala som sa na ňom. Niečo platil pri fastfoodoch a rozsypala sa mu celá peňaženka s drobnými. Chcela som mu pomôcť, ale celkom dobre som sa zabávala. Tak som sa smiala, že ma započul a začal sa smiať aj on... To som mu už išla na pomoc. Dali sme si spolu kávu a nič. Každý si zas išiel svojou cestou. Bolo mi zvláštne, že nechcel ani číslo. Mala som pocit, že sme si rozumeli. Vtedy som si povedala, že je asi zadaný.

Hm, ako sa hovorí, do tretice všetko dobré a svet je malý... Kamarátka mala oslavu narodenín. Bol tam aj jej ešte stále súčasný priateľ. No a ten jej priateľ si pozval kolegu z práce. Skôr kolegu – kamaráta. Tam sme sa stretli tretíkrát. Ako sme sa navzájom zbadali, začali sme sa hrozne smiať. Nikto nechápal. Čo osud chcel a čo alkohol spôsobil – skončili sme v tú noc u neho. O dva mesiace som sa k nemu nasťahovala. Všetko bolo rýchle, ale všetko aj klapalo. No nič asi nie je navždy.

Bolo nám dobre asi rok. Občas nejaká hádka, krásne udobrovanie... Neklamali sme, nepodvádzali sme. Každú voľnú chvíľu sme trávili spoločne. Nikam sme nešli bez seba. Možno tá naša upnutosť jedného na druhého to všetko pokazila. Nemali sme žiadnu voľnosť, žiadne iné zábavky. Len my a my a my dvaja... Presne po roku som ho začala volať „muž“. Jednoduché vysvetlenie: Nemyslela som to ako „môj manžel“, ale ako „muž“. Typický. Aspoň typický v mojich predstavách o typických mužoch, čo prdia, pijú, podvádzajú, nevážia si ženy, nemilujú sa so ženami, ale trtkajú. Proste chrapúni. No aj tak som pri ňom ostala. Ostávala som pri ňom asi kvôli spomienkam. Aj keď bol na mňa nepríjemný, sadla som si na terasu a spomínala, ako nám bolo dobre... On sa ukľudnil, povedal prepáč a ja som sa cítila šťastne. Nahovárala som si, že ma predsa má stále rád. Stále ma miluje... Vôbec som si nepripúšťala, ako to v skutočnosti je. Ženy sú často zaslepené láskou, často žijú zo spomienok a veľmi často sú len využívané mužmi. Občas treba zhodiť ružové okuliare a priznať si, že to naozaj nejde. Odísť, kým je ešte čas.

Ja sa nepoučím nikdy. Momentálne ho nazývam „tyran“. I keď som to zaviedla nedávno, mohla som to používať už pred rokom. Vtedy ma prvýkrát podviedol s inou ženou, prvýkrát som dostala facku.

Raz som prišla z práce o dosť skôr. Bola som chorá a šéf ma poslal domov. Mojej vtedajšej „láske“ som nevolala, pretože som vedela, že je ešte v práci a nemá rád, keď ho cez deň „otravujem“.

Prišla som domov. Prvé, čo mi bolo zvláštne – že je odomknuté, no veľa pozornosti som tomu nevenovala. Asi proste len zabudol zamknúť. Druhé, že je zapnutá veža. Hm, asi tiež zabudol. Zrejme sa ráno veľmi ponáhľal, keďže na všetko pozabúdal, myslela som si. Ešte som ho ľutovala, že musí toľko pracovať. Mali sme dosť veľký byt. Ak by som nešla rovno do spálne, ani by som nič nezistila. Už ako som sa blížila k dverám, počula som hlasy. Dala som ucho na dvere. Vtedy sa mi zrútil svet.

Sprudka som otvorila dvere a len som čumela. Obaja sa zľakli a vyvalene na mňa pozerali.

„Ahoj. To je Eva. Moja kolegyňa,“ presne toto, toto mi povedal ako prvé.

Nevedela som, čo mám urobiť skôr. Či zabiť najprv jeho, či ju, či sa smiať, alebo plakať. Ostať, odísť, kričať, nekričať... Chvíľu to trvalo. Chvíľu bolo ticho.

Zavrela som dvere a odišla preč. Bez scény, bez plaču, bez krvi. Bola som na seba pyšná, ako som to zvládla.

Keď som dorazila k Miši, už som to nezvládla. Dva dni mi trvalo si zapnúť telefón, osprchovať sa. Po týždni som zvládla niečo zjesť, zmierniť intenzitu plaču a komunikovať s Mišou. Po dvoch týždňoch som sa musela vrátiť do roboty. Tam ma čakal. Keďže sa mi nemohol dovolať, toto bola jeho posledná šanca. Veľmi dlho trvalo, kým som mu odpustila... ale odpustila. Nemala som to robiť.

Vrátila som sa späť domov. Po pár dňoch prišla prvá hádka. Samozrejme, že som spomenula Evičku a už bol oheň na streche. Hučali sme po sebe neuveriteľne hlasno, hlavne ja. Psychicky to nevydržal a jednu mi vrazil. Nehovorila som s ním pár hodín a on ma zasa dokázal ukecať. Aj napriek všetkému som ho milovala a verila som všetkým jeho klamstvám. Sľúbil, že už ma nikdy neudrie. Po roku to prišlo zas. Takže „tyran“ je na svete. Ťažko sa mi na to spomína. Snáď ma už čakajú krásne chvíle...

Zobúdzam sa vedľa úžasného muža, doružova vyspatá. Sledujem ho, ako krásne spí, úplne bezstarostne. Vyzerá spokojne. Dúfam, že to, čo mi hovoril, myslel úprimne.

Bojím sa ale, že už nebudem nikomu veriť. Ťažko po tom, čo som zažila za posledný rok. Hovorí sa, že všetci muži sú rovnakí. Ostáva mi buď veriť tomu, alebo nie. Možno sa pri ňom veriť naučím.

Otvoril oči.

„Pozoruješ ma, keď spím?“

Len som sa usmiala.

„Dobré ráno.“

„Dobré ráno.“

Dostala som krásnu pusu, dostala som krásne objatie, dostala dokonca aj raňajky. Po raňajkách ma uniesol do sprchy a dostala som aj krásny sex. Vtedy som nevedela, že som dostala aj niečo iné...

Mobil mám stále vypnutý. Som z toho trochu nervózna, lebo neviem, čo sa deje v „tyranovej“ hlave. Mám strach si ho zapnúť. Dnes to asi ani nebude, nechcem si kaziť deň. Nech len pekne premýšľa, čo so mnou je. Niečo mi vŕta hlavou.

„Môžem sa ťa niečo opýtať?“ hovorím.

„Pýtaj sa.“

„My sme teraz akože spolu? Spolu ako pár?“

„Akože nie. Skôr naozaj sme.“

Už mi hlavou nevŕta nič. Som šťastná, no šťastnejšia budem, keď si zoberiem všetky veci a nebudem musieť tyrana riešiť.

„Si pripravená?“ pýta sa ma.

„Pripravená na čo?“

„Na výlet.“

„Na aký výlet?“ pýtam sa prekvapene.

„Dnes sme pozvaní k jednému kamarátovi. On je momentálne na chate a ja som ho mal ísť dnes pozrieť. No a keďže sme spolu, tak pôjdeš so mnou. Samozrejme, len ak chceš.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titul

Tiráž

I.