Amy Reedová

HOLKY ODNIKUD

NOWHERE GIRLS

Copyright © 2017 by Amy Reed

Jacket photograph copyright © 2017 by Daniël Douglas / creative

commons 3.0

All rights reserved.

Translation © Magdaléna Stárková, 2020

ISBN 978-80-242-7026-5

Pro nás.

Když se nezachráníš sama, nezachrání tě nikdo.

ALICE SEBOLDOvá, Lucky

MY.

Prescott v Oregonu.

17 549 obyvatel. Nadmořská výška: 176 m n. m.

32 kilometrů na východ od města Eugene a Oregonské univerzity. 209 kilometrů jihovýchodně od Portlandu. Napůl cesty mezi venkovským městečkem a předměstím. Domovské město Spartans. (Spartans, do toho!)

Domov tolika holek. Tolika skorožen, které čekají, až dorostou do vlastní kůže.

Dveře stěhovacího vozu se otevřou poprvé od chvíle, kdy odjel z Adeline v Kentucky, a vypustí ven zatuchlý vzduch jižanského hnízda, které bylo Grace Salterové ještě nedávno domovem. To ale ještě její matka svědomitě sloužila Bohu jako duchovní baptistické církve. (Pastorka se jí oficiálně říkat nedalo, protože žena hlásící se k Jižní baptistické konvenci takový titul a tomu odpovídající plat nikdy dostat nemohla, dokonce ani s doktorátem z teologie a více než deseti lety praxe.) Gracin život se změnil ve chvíli, kdy se její máma při pádu z koně praštila do hlavy a utrpěla otřes mozku s následujícím spirituálním probuzením, které – aspoň podle líčení matky samotné – jí pomohlo osvobodit se a uslyšet pravý hlas jejího Pána. Grace by to prozaicky shrnula tak, že se máma prostě nechala z Adeline vyštípat a zničila tak oběma život.

Pohovky, postele a skříně už v novém domě stojí zhruba tam, kam patří. Gracina máma začíná vybalovat kuchyňské potřeby. Táta zatím v telefonu hledá číslo na dovážku pizzy. Grace stoupá po rozvrzaných schodech nahoru do pokoje, který zatím viděla jen na obrázku od realitního agenta, a který tedy – soudě podle žluté zdi s fialovým květinovým vzorem – má být ode dneška její. Posadí se na flekatou matraci, již má od svých tří let, a přeje si jen jediné: schoulit se do klubíčka a usnout. Jenže neví, kde má povlečení a deku. Po pěti dnech strávených v autě, ve fastfoodech a v motelovém pokoji s rodiči by za sebou nejradši zavřela dveře a vylezla ven až o hodně, hodně později, a pokud se jí do něčeho nechce, pak do pizzy konzumované z papírového ubrousku na nevybalených krabicích s nádobím.

Leží na posteli a zírá na holý strop, v jehož rohu prosakuje voda. Je první polovina září, takže vlastně ještě léto, ale tohle je celoročně vlhký Oregon. Tady lije celý rok, jak Grace zjistila na internetu. Moc ji to nepotěšilo. Teď přemýšlí, jestli by neměla najít nějaký kbelík, který by do rohu postavila pro případ, že sem začne zatékat. „Buď připraven.“ Není tohle skautské heslo? To netušila, protože ona chodila do dívčího oddílu, kde se naučila akorát tak plést a vyrábět marcipán.

Grace se otočila, aby se mohla podívat z okna, ale její pozornost upoutala zvrásněná struktura pod ošoupanou bílou lištou. Vyrytá slova jako vzkaz vězně vyškrábaný do stěny cely prosvítala vrstvami žlutého, modrého a nakonec bílého nátěru. Protínala za celá desetiletí nasbírané nánosy barev:

Zabte mě.

Stejně už jsem mrtvá.

Grace se zatajeným dechem zírá na vyškrábaná slova plná bolesti někoho úplně cizího, který kdysi žil, dýchal a spal v tomto pokoji. Měl postel na tom samém místě jako teď ona? Vytlačilo už jeho tělo důlek v prostoru, kde teď leží Grace?

Jak osobní ta slova jsou… A jak osamělý se musel cítit ten, kdo svoje volání o pomoc směřoval někomu, koho ani neviděl?

Na druhé straně města se Erin DeLillová zrovna dívá na jedenáctou epizodu páté řady seriálu Star Trek: Příští generace. Díl se jmenuje „Můj hrdina“ a vypráví příběh traumatizovaného sirotka, který se citově upne na poručíka Data, androida. Kluk na něm obdivuje jeho nadprůměrnou inteligenci a rychlost, ale snad ještě víc si přeje, aby podobně jako Dat necítil lidské emoce. Kdyby se stal androidem, netrápil by ho smutek ani osamělost a nesžíral pocit viny za hloupou chybu, která mu zničila loď a zabila rodiče.

Poručík Dat je android, ale rád by byl člověkem. Zatím je však v lidském světě pouhým nezúčastněným pozorovatelem. Stejně jako Dat Erin někdy žasne nad lidským chováním, ale na rozdíl od něho toho cítí až moc. Příliš moc. Je klubkem odhalených nervů a lidé do ní nepřestávají rýpat.

Máma říká: „Dneska je tak krásně! Měla bys jít ven!“ Mluví v samých vykřičnících. Ale Erinina kůže je skoro stejně bledá jako ta poručíkova, a tak se hned spálí. Nemá ráda, když je jí teplo a potí se, a nesnáší ani jiná nepohodlí, která jí věčně připomínají, že žije v nedokonalém lidském těle. Proto se minimálně dvakrát denně koupe (ale nesprchuje, protože ji voda z hlavice nepříjemně bodá do kůže). Matka tohle všechno ví, přesto však říká všechny ty věci, které asi normální mámy normálním dětem říkat mají, jako by Erin vůbec měla kapacitu na to, být normální. Jako by se o to vůbec chtěla pokoušet. Pokud se Erin o něco snažila, pak o to, být víc jako Dat.

Kdyby bydlely u moře, Erin by se nenechala tolik pobízet, aby šla ven. Možná by jí dokonce ani nevadilo potřít se lepkavým opalovacím krémem, kdyby to byla cena za to, že bude moct celý den obracet kameny a katalogizovat své úlovky: většinou bezobratlé jako měkkýše, žahavce a mnohoštětinatce, kteří jsou aspoň podle Erin absolutně nedoceněnými živočichy. Když ještě bydleli blízko Alki Beach v Západním Seattlu, stačilo jen vyjít ven z domu, aby strávila celý den hledáním nejrůznějších forem života. To ale bylo ještě předtím, než okolnosti dovedly Erin k rozhodnutí, že pokoušet se být normální jí za všechnu tu snahu nestojí. A právě tohle její máma ještě pořád odmítá akceptovat. S lidmi je potíž v tom, že jsou příliš zahledění do sebe a do ostatních savců, jako by velké mozky a rození živých mláďat byly znaky nějaké nadřazenosti. Jako by záleželo jen na těch, kteří mají chlupy a dýchají vzduch. Jenže pod vodou si klidně bují celý vlastní svět, který jen čeká na to, až ho někdo objeví. Inženýři stavějí ponorky, jež se umějí pohybovat kilometry a kilometry pod vodní hladinou. Erin plánuje, že si jednoho dne navrhne a bude řídit taky takovou. To už se ale bude moct chlubit doktorátem z mořské biologie a inženýrství. Objeví bytosti, které ještě nikdo nikdy nenašel, pojmenuje je a zařadí do katalogu, aby světu prozradila, jak vznikly a jak přesně zapadají do dokonalého přediva života.

Erin je nadšenec do přírodních věd a šprt, a vůbec se za to nestydí. Dobře ví, že to přesně odpovídá stereotypům o lidech s Aspergerovým syndromem – ostatně jako spousta jejích dalších vlastností. Neumí příliš vyjadřovat emoce, mezi lidmi je nesvá a občas se chová nevhodně. Ale co s tím může dělat, když to k ní prostě patří? To jen ostatní se rozhodli, že z toho udělají stereotyp. Jednu věc však Erin ví jistě: ať děláte, co děláte, lidi si vás stejně vždycky někam zaškatulkují. Tak jsou totiž naprogramovaní. Lidská bytost je nastavená na lenost, tudíž si všechno kategorizuje, aby lépe pochopila svět kolem sebe.

To proto má Erin tak ráda vědu. Je komplikovaná, nekonečně obsáhlá, ale také čistá a dokonale organizovaná. Právě pořádek, logika a způsob, jak každá, sebedrobnější informace zapadne do systému, i když jí sami ještě nerozumíme, se Erin na přírodních vědách líbí nejvíc. Věří systému tak, jak jiní lidé věří v Boha. Evoluce a taxonomie ji uklidňují, protože jsou neměnné a nepletou se.

Jedině otravný problém náhody Erin trápí, a tak si jako životní úkol předsevzala ho vyřešit. Vysvětlením, proč jsou na světě lidé a vůbec pestřejší život než prvoci, je mutace. Něco nepředvídaného, překvapivého a neplánovaného. Čili přesně všechny ty věci, které Erin tak nesnáší. To proto se chemikové, fyzici a matematici dívají na biology skrz prsty. V jejich říši toho příliš moc záleží na silách, které nemáme pod kontrolou, a vymyká se zákonům rozumu, logiky a předvídatelnosti. Proto je biologie vědou příběhů, a ne rovnic.

To, co Erin musí na evoluci ještě vybádat, je, proč je někdy nejvíc potřeba právě toho nečekaného a neplánovaného. Vývoj druhů stojí na naprostých náhodách. Jen kvůli nim najednou jedna z ryb začala dýchat vzduch a jejímu potomstvu rostly za pár generací místo ploutví nohy. Klíčem k přežití je často mutace a změna, čili většinou nic víc než pouhá náhoda.

Někdy jsou to hříčky přírody, které z toho nakonec vyjdou jako nejsilnější.

V malé, ale neustále rostoucí mexické čtvrti žije širší rodina složená z pěti dospělých, dvou dospívajících, sedmi dětí do čtrnácti let a jedné vadnoucí matky rodu s rychle postupující demencí a pochybnou státní příslušností. Tohle samozřejmě nezahrnuje početnou bandu bratranců a sestřenic a vlastníků a vlastnic rozesetou po celém Prescottu a okolí. Rosina Suarezová je jediným dítětem své ovdovělé matky, jejíž muž zemřel pouhých pět měsíců po svatbě a šest měsíců před Rosininým narozením. Místo otce tedy Rosinu vychovávali strýcové, tety, bratranci a sestřenice, kteří se k nim stěhovali a zase odcházeli, jako by jim dům její matky patřil. Matčiny švagrové obývaly navlas stejné městské byty vlevo a vpravo od toho Rosinina, ale ty na rozdíl od Rosininy matky měly to štěstí, že jejich manželé ještě žili a ony si mohly pořídit početné potomstvo. Jejich děti si nestěžují, neodmlouvají, nenosí tmavé barvy, nemalují si obličeje nelichotivými šminkami, nechodí s oholenou půlkou hlavy a neposlouchají hlasitou muziku z 90. let, která sestává v podstatě jen z dívčího řevu.

Rosinina rodina pochází z hor Oaxacy a v jejích žilách koluje starodávná zapotécká krev. Jsou to podsadití, houževnatí lidé s tmavě hnědou kůží, kulatým obličejem a plochým nosem. Rosinin otec byl mestic z Mexico City a vypadal spíš evropsky než indiánsky. Po něm Rosina zdědila vysokou, štíhlou postavu a tyčila se nad celou rodinou jako věž. Vyčnívala ale i ve spoustě dalších věcí.

Jako nejstarší a jediná dcera se musela Rosinina matka starat o babičku, která se ráda v nestřežených chvílích vydávala ven na výlety. A protože Rosina je zase nejstarší dcera v nejmladší generaci, přišila jí rodina povinnost hlídat celý chumel bratranců a sestřenic, pokud tedy zrovna neotročila u strýčka Josého v restauraci La Cocina, nejlepším mexickém lokále v celém Prescottu (někteří dokonce tvrdí, že je nejlepší v celém Eugene a okolí) a středobodu rodinné ekonomiky. Dvě a půl hodiny mezi koncem školy a začátkem směny u strýce tráví Rosina v domě dalšího strejdy hlídáním sedmi malých bratránků a sestřenic, zatímco Abuelita podřimuje v křesle v rohu pokoje a nenechá se rušit ani řevem hordy dětí a Rosininým nejstarším bratrancem Erwinem, který bude letos maturovat na Prescottské střední. Podle Rosiny je ten největší budižkničemu ve státě Oregon, protože celé dny jen sedí na zadku, paří na počítači a mačká si uhry. Od této činnosti pravidelně vstává jen proto, aby si došel na záchod. Rosina ho podezřívá, že tam chodí masturbovat.

Druhá nejstarší je nudná sestřenice. Je jí skoro třináct, nemá žádné vlastní zájmy, a tak by se perfektně hodila na funkci rodinné chůvy, ale Rosina pořád zůstane nejstarší holkou v rodině, a tak jí nezbývá než společně s matkou dál pečovat o příbuzenstvo.

Jak si Rosina bude moct založit kapelu, když každé odpoledne přebaluje a brání batolatům, aby strkala ostré nože do zásuvek? Měla by se dávno válet na pódiu a řvát z plna hrdla do mikrofonu, ale zatím zpívá akorát tak ukolébavky svým nevděčným mrňavým příbuzným, kteří jí u toho utírají holuby z nosu do oblíbených černých džínsů. Ty teď visí venku na šňůře, protože se zase rozbila sušička. Venku určitě vyblednou na sluníčku a nasáknou pachem smažených tortill ze sousedství.

Dveře bytu se otevřou a jedno z mrňat radostně vypískne, když uvidí svoji mámu, která se právě vrátila z dopolední směny v restauraci. „Tak já mizím, teti,“ vyhrkne Rosina, vyskočí z pohovky a je venku dřív, než teta stačí zavřít. Přeskočí hromady zděděného harampádí, kterému by se s trochou fantazie dalo říkat hračky, sedne na kolo z druhé ruky a sviští pryč. Nevnímá už ani oslintanou nohu, ani podezřelou hnědou skvrnu na tričku, která je buď od banánu, nebo od dětských hovínek.

O pár kilometrů dál na východ leží čtvrť bez oficiálního jména. Prescottští jí ale neřeknou jinak než Přívěsov. Na rozlehlém prostranství stojí obytné přívěsy, maringotky a malinké povážlivě nahnuté domečky mezi dvorky tak zarostlými, že tráva na nich je skoro tak vysoká jako mladé stromky. V jednom z nich zrovna líbá jeden dost oblíbený kluk slaný krk jedné holky, který už nějaký ten polibek zažil. Nechodí spolu. Ona je ale zvyklá, že s ní nikdo nechodí.

Malý elektrický ventilátor pracuje na plné obrátky, ale z tepla dvou těl namačkaných v kovové krabici jde na holku spíš ospalost a trochu se jí zvedá žaludek. Sama ani neví, jestli měla dneska ještě něco udělat. Třeba by si ten kluk ani nevšiml, kdyby si trochu zdřímla. Nakonec nad tím přestane hloubat, zavře oči a čeká, až se kluk nad ní udělá. Těmhle to nikdy netrvá moc dlouho.

Kdysi dávno byla – jako spousta jiných děvčat – posedlá princeznami a věřila na moc krásy, důstojnosti a laskavosti. Věřila taky na prince. A na to, že ji někdo přijede zachránit.

Teď už si tím vším není tak jistá.

V úplně jiné čtvrti zavírá jiná holka oči a poddává se klukovi s hlavou ve svém klíně, který jí na tělo jazykem maluje potěšení přesně tak, jak ho to naučila. Usměje se, skoro vyprskne samou radostí a překvapením, když jí tělo zalije rozkoš podobná stavu beztíže.

Nikdy nepochybovala, že má na tohle nárok. Nikdy nepochybovala o síle svého těla a o svém nároku na potěšení.

V Prescottu je hrstka kopců a prezidentka studentské rady Prescottské střední, premiantka třídy, jedničkářka a brzy snad studentka nultého ročníku lékařské fakulty na Stanfordově univerzitě (ťuk ťuk na dřevo!) žije na tom nejvyšším z nich. Teď zrovna vjíždí se svým fordem střední cenové kategorie (Má ho z otcova autosalonu, kde sloužil jako zkušební auto. „Prescottský Ford: nejvíce prodaných aut v naší čtvrti!“) do rodinné třímístné garáže. Před chvilkou jí skončila dobrovolnická směna v důchoďáku (i když nahlas by tomu tak nikdy neřekla). „Domov seniorů“ zní daleko korektněji, což je důležité, protože rozhodně nechce nikoho urazit. Nikdy v životě by nikomu nepřiznala, že se jí staří lidé tak trochu hnusí a má co dělat, aby se z nich občas nepozvracela. Občas se dokonce úlevou rozbrečí ve sprše, zatímco ze sebe smývá pach staroby, naftalínu a mixované stravy. Tuhle dobrovolnickou činnost si vybrala sama, protože věděla, že to bude pořádná výzva, a výzvy jsou klíčem k úspěchu.

V hlavě si sčítá každou hodinu své služby společnosti a zapisuje si výsledek hned ke svým dalším oblíbeným číslům: školnímu průměru (1,2), počtu splněných dobrovolně volitelných předmětů (zatím jich bylo deset, ale tím rozhodně neskončila) a počtu dní, které ještě zbývají do maturity (sto padesát; ach jo). Dávno si přísahala, že nikdy neskončí jako matka, rodilá Prescoťanka, která se skoro dostala z této díry pryč, ale nakonec dala před vysokou školou přednost svatbě se svojí středoškolskou láskou. Jistě, máma si teď žije jako v bavlnce, ale mohla dokázat daleko víc. Měla šanci stát se někým jiným než jen ženou úspěšného obchodníka s auty a předsedkyní místního literárního kroužku. Vzdala se své příležitosti někým být přesně ve chvíli, kdy měla všechno na dosah ruky. Stačilo jen to popadnout, utéct a už nikdy se neohlížet.

O tři kilometry dál na západ zrovna jiná holka googlí, jak rychle zhubnout deset kilo.

Půl kilometru směrem na východ někdo už potřetí kontroluje, jestli jsou zamčené dveře do koupelny. Dívá se na sebe do zrcadla a pokouší se nešklebit, když si nanáší rtěnku, kterou sebral*a mámě, vycpává toaletním papírem z Walmartu ukradenou podprsenku a šilhá tak, aby rozmazaný obraz v zrcadle ukázal někoho jiného. „Jsem holka,“ zašeptá. „A nejmenuju se Adam.“

Na druhé straně dálnice spí zrovna jedna dívka podruhé v životě se svým klukem. Tentokrát už to nebolí. Tentokrát mu jde boky naproti. Tentokrát už začíná chápat, co lidi na sexu mají.

V blízkém městečku se zrovna políbily dvě nejlepší kamarádky.

„Slib mi, že to nikomu neřekneš,“ šeptá jedna. Nejradši bych to vykřičela do celého světa, pomyslí si druhá.

Jedna holka se dívá na televizi. Druhá hraje hry. Další pracují na brigádě nebo dohánějí prázdninovou povinnou četbu. Jiné se jen tak bezcílně poflakují po nákupáku v Eugene a doufají, že si jich někdo všimne.

Jedna dívka se dívá na nebe a představuje si, že na mráčku odpluje někam daleko. Další se hrabe v hlíně a v duchu si maluje tunel široký jako dálnice.

V jiném státě se neviditelná holka jménem Lucy Moynihanová snaží zapomenout na událost, která ji ovlivnila na zbytek života. Na příběh, kterému nikdo nevěří.

GRACE.

Potíž je v tom, že i když vám máma totálně zkazila život, je tak skvělá, že je těžké ji za to nenávidět. A slovo „skvělá“ Grace rozhodně nemyslela ironicky. Její matka totiž byla skoro svatá. Tedy až na to, že technicky se svatí stávají jen z katolíků, což není případ Grace a její rodiny. Co přesně ale potom jsou? Baptisti už rozhodně ne. Takže spíš kongregacionalisti? Existuje to vůbec?

Gracin táta tvrdil, že Prescott v Oregonu se teď k jejich rodinným hodnotám hodí víc než Adeline v Kentucky. On vždycky uměl i na tom největším průšvihu najít něco pozitivního. Přece jen je to markeťák. A teď vidí dobré stránky i na tom, že Grace musela opustit jediný domov, který kdy znala, protože je odtamtud v podstatě vyhnala jejich vlastní církev. Táta to vnímal jako šanci pro upevnění charakteru a houževnatosti a motivaci k vystřihování slevových kuponů, šetření s toaletním papírem a vynalézání nových a nových receptů na fazole s rýží, zatímco máma usilovně hledala práci a Grace měla co dělat už jen s tím, aby překonala školní den a nerozbrečela se na veřejnosti. Její rodiče si tužili charakter a Grace zase trénovala předstírání, že jí příliš nevadí, že se k ní otočili zády kamarádi, které znala už od školky, jen proto, že se máma při pádu z koně bouchla do hlavy a zjistila, že Bůh je daleko liberálnější, než by ho její církev chtěla mít.

Mámina první vada byl fakt, že je žena, což se jí přihodilo daleko dřív než ten pád na lebku. Když kázala, založila si většina bílých oveček (v kongregaci, kde by někoho tmavší pleti pohledal) ruce na prsou, nespokojeně se mračila a čekala, kdy se objeví opravdový pastor a spustí skutečné kázání. I před úrazem byla na místní vkus trochu moc čiperná a mluvila příliš často o lásce k bližnímu, a tak celá Gracina rodina čekala, že se strhne pekelná vřava, když si máma dovolila oddat dva pány, kteří spolu vedli psí salon. Při posledním kázání předtím, než ji vykopli, všem nejen připomněla otravnou skutečnost, že Ježíš miloval a přijímal všechny bez rozdílu, ale neodpustila si také narážku na to, že spasitel a všeho světa vykupitel byl rovněž tak trochu přičmoudlý socialista. Po městě se dokonce šuškalo, že ji někdo zaslechl, jak při prostříhávání růží vyjekla: „Do hajzlu s Třetí knihou Mojžíšovou!“

A tak se po letech věrné služby Pánu a ovečkám ocitla máma bez práce. Ona, která ještě nedávno pracovala jako koordinátorka programu pro ženy a příležitostná mluvčí v baptistickém megakostele velkého spasitele, se rázem stala zlořečeným nepřítelem sedmi tisíc členů církve z Adeline a tří přilehlých okresů. Táta zrovna nastartoval svoji online marketingovou firmu a zatím nic moc nevydělal. Daleko horší než náhlá chudoba ale byl život bez kamarádů v malém hnízdě v Oregonu, kde se jinak kamarádil každý s každým. Ke Grace si při obědě nikdo nepřisedl a na dveřích skříňky se jí začaly objevovat nelichotivé nápisy, z nichž nejpodivnější bylo „Děvka!“ a „Rozhoďnožka!“, protože Grace byla a pořád je panna. Tak se ale holkám říká, když je chce někdo ponížit. A tak Grace jedla po zbytek školního roku oběd sama, schovaná v koupelně u tělocvičen, a kromě občasné nutné konverzace s nějakým učitelem neprohodila s nikým ani slovo. Její rodiče o tom samozřejmě neměli ani páru. Máma horečně sháněla práci a táta zase klienty, a tak Grace věděla, že na jejím trápení teď nesejde.

Konec ukázky

Table of Contents

MY.

GRACE.